Грицеляк Сергій
«Сайлент Хілл: На межі замерзання»

Жанр: психологічний роман із елементами хорору та трилера
Рекомендований вік: 16+ 
Місце видання:  м. Збараж
Рік видання:  2026
Видавництво:  авторське видання 
Ідейна муза та співавтор: ChatGPT

АНОТАЦІЯ. 
Він не був монстром. Він просто втомився. 
Його життя складалося з дрібних принижень, недоречних жартів, поглядів, що ковзали по тілу з ледь помітною огидою. Він навчився посміхатися, коли всередині щось ламалося. Навчився мовчати, коли хотілося кричати. Навчився робити вигляд, що йому байдуже. 
Але байдужість — це теж холод. І одного дня він доходить до межі. 
Кілька звичайних днів. Робота на заправці. Тиша квартири. Їжа, що не насичує. Спогади, які не відпускають. 
А потім — постріл. Втеча. Дорога в місто, яке не засуджує. Місто, де кожен зустрічається лише із собою. 
Сайлент Хілл не карає. Він лише прибирає все зайве, залишаючи тебе наодинці з тим, що всередині. 

ВСТУП ВІД АВТОРА. 
Ця історія — не спроба виправдати головного героя. Вона не просить від вас співчуття і не намагається переконати, що все було неминуче. Ми часто думаємо, що зло приходить раптово — як вибух або спалах. Насправді воно рідко народжується за одну мить. Частіше воно накопичується роками. У тиші. У поглядах, що затримуються трохи довше, ніж потрібно. У словах, які всі називають жартом. У сміху, який не стихає навіть тоді, коли людина вже пішла. Так само приходить і холод. Не одразу. Повільно. Непомітно. Поки одного дня людина не виявляє, що майже перестала відчувати тепло.
Це історія про такий момент. Про точку, де образа починає здаватися справедливістю. Де страх уже не зупиняє, а штовхає вперед. Де людина дедалі частіше знаходить виправдання темряві всередині себе.
Саме тому Сайлент Хілл став ідеальним місцем для цієї історії. Бо Сайлент Хілл — це не просто місто. Це місце, де люди зустрічаються з тим, що носять у собі.
Ця розповідь є авторським поглядом на події гри Silent Hill 2 та спробою уявити шлях Едді Домбровскі між сценами, які гравець бачить на екрані. Частина подій і діалогів спирається на оригінальний сюжет, частина є художнім домислом. Це не спроба переписати історію Едді. Лише спроба зазирнути в ті прогалини, які гра залишила між окремими епізодами. 

Зміст

АНОТАЦІЯ.
ВСТУП ВІД АВТОРА.
- Те, що він носив у собі. -
- Просто ще один день для нього. -
- Думки, які він відганяв. -
- Декомпенсація. -
- Місто втрачених надій. -
- Страшний сон, який не закінчився. -
- Дисоціація. -

- Те, що він носив у собі. -

Будильник задзвонив о 7:12. Не кругле число — він ніколи не виставляв рівно. Едді кілька секунд лежав, дивлячись у стелю. Сон остаточно не відпускав, думки ще ліниво плуталися в голові. Погляд безцільно ковзнув по потрісканій штукатурці й зупинився на старій плямі від протікання. Вона нагадувала хмару: щоразу в ній можна було побачити щось інше. Він перевернувся на бік. У квартирі було тихо. Настільки, що будь-який звук здавався зайвим.
Десь на кухні тихо гудів старий холодильник. Звідти ж тягнуло запахом холодної піци й кетчупу. Едді навіть не дивився в той бік — він і так пам'ятав порожню коробку на столі, зім’ятий чек і недопиту банку газованої води. На те, щоб змусити себе встати, пішло кілька хвилин. Нарешті Едді піднявся й повільно поплентався до холодильника, ніби навіть ця проста дія вимагала від нього надто багато зусиль. Світло всередині спалахнуло занадто яскраво, і він на мить примружився. Усередині майже нічого не було: сосиски, майонез, кетчуп, кілька шматків білого хліба та дві банки дешевого пива. Звичайний набір людини, якій давно байдуже, що їсти. 
Він їв стоячи. Телевізор працював фоном. Ведучий новин говорив про щось серйозне, але слова зливалися в однорідний гул. Едді машинально глянув на своє відображення у вікні. Сонне обличчя. Трохи опухлі щоки. Звичайні очі. Нічого особливого.
«Зі мною все нормально», — подумав він.
Наче повторював це вже багато разів. Він вимкнув телевізор, але гул ще кілька секунд стояв у вухах. Потім — тиша. Едді помив руки, витер їх об рушник, який давно пора було випрати. Постояв у коридорі, натягуючи куртку. Ключі дзенькнули в долоні. Сходова клітка пахла пилом і чиїмось сніданком. Десь грюкнули двері. Він спустився повільно, не дивлячись у вікно між поверхами. Надворі було прохолодно. На зупинці стояло кілька людей. Двоє підлітків голосно сміялися, дивлячись у телефон. Один із них на секунду підняв очі, ковзнув поглядом по Едді — і знову засміявся. Едді не дивився у їхній бік. Він дивився на тріщину в асфальті. Сміх був знайомим звуком. 
…Роздягальня. Запах поту і дешевого дезодоранту. Хтось стукає по металевій шафці. 
— Гей, обережно, не роздуши її!
Голос лунає занадто голосно. Сміх. Чиясь рука штовхає його в плече. Едді моргнув. Автобус під’їхав. Він сів ближче до вікна. Скло було холодним, коли він притулився до нього скронею. За вікном пропливали однакові будинки, парковки, магазини зі знижками. Місто не було ворожим до нього. Воно просто не помічало його. У супермаркеті пахло випічкою і миючими засобами. Едді повільно котив візок між рядами. Він завжди брав більше, ніж потрібно. Повний холодильник заспокоював. Біля полиці з кормом для тварин стояла жінка з маленькою собакою на повідку. Пес нервово нюхав повітря. Коли Едді проходив повз, собака тихо загарчала. Жінка усміхнулась — ввічливо, але з напруженням. 
— Вибачте, вона іноді так реагує. 
— Нічого, — швидко сказав він. 
Собака дивилась на нього. Маленькі чорні очі. 
…Шкільний двір. 
Хтось тримає за нашийник великого пса. 
— Обережно, він чує запах страху!
Сміх. Пес гавкає, ривком тягнеться вперед. Едді відступає. Спотикається. Падає на спину. Асфальт холодний. Сміх гучніший. Він кліпнув очима. Пес у супермаркеті вже відвернувся. Едді поклав у візок заморожену піцу. Руки трохи тремтіли, але він списав це на холод.
Опівдні він зайшов у невелике кафе. Замовив бургер. Сів у кутку. Там було безпечніше. За сусіднім столиком двоє хлопців у робочій формі щось обговорювали. Один кинув швидкий погляд на Едді. Потім нахилився до друга і щось прошепотів. Другий пирхнув. Едді дивився на кетчуп, що повільно витікав на тарілку. 
«Вони не про тебе», — сказав він собі. 
Він часто це повторював. 
— Гей, ти ж учився в Норт-Веллі, так? — раптом пролунав голос. 
Едді підняв очі. Один із хлопців дивився прямо на нього. 
— Е-е… так. 
— Я теж. Ти… Едді, здається?
Він кивнув. Пауза затягнулась на пів секунди довше, ніж треба. 
— Ага. Пам’ятаю. 
Посмішка. Та сама посмішка. Звичайна для будь-кого іншого. Але Едді щоразу бачив у ній приховану насмішку. 
— Ну… бережи себе. 
Вони знову повернулися до своєї розмови. Едді не доїв бургер. 
…Коридор школи. 
— Едді, почекай!
Він обертається. 
— Ти в спортзал ідеш? Чи в буфет?
Сміх. Він швидко вийшов із кафе. Вдома він довго стояв перед дзеркалом у ванній. Світло тут було жовтим, м’яким. Воно трохи згладжувало контури. 
— Я нічого не зробив, — тихо сказав він. 
Відображення не сперечалося. Він спробував усміхнутися. Вийшло неприродно. Усмішка розтягнулася і зникла. На кухні задзвонив телефон. Номер був незнайомий. Він не відповів. Сидячи на дивані, він дивився у вимкнений телевізор. За вікном хтось вигулював собаку. Ланцюжок дзенькнув. Собака загавкала. Едді напружився. Гавкіт був різким, пронизливим. Від нього всередині неприємно стиснулося. 
«Перестань», — подумав він. 
Собака гавкнула ще раз. Він підвівся і підійшов до вікна. Пес дивився вгору, в його бік. Господар щось сказав і потягнув повідець. Вони пішли. Тиша повернулася. Едді стояв біля вікна довше, ніж потрібно. У голові крутилась одна й та сама думка — не оформлена, не чітка, просто відчуття: щось назріває. Але поки що нічого не вибивалося із звичного порядку. І якби хтось запитав, він би сказав, що з ним усе як завжди. Він і сам намагався в це вірити. 

- Просто ще один день для нього. -

Будильник задзвонив раніше, ніж учора. Едді вимкнув його з першого разу — він ненавидів, коли звук повторюється. У ванній він довго дивився на себе. Світло тут було холодніше, ніж у кухні. Воно нічого не приховувало. Футболка сиділа погано — як і всі інші. Він потягнув її вниз, ніби це могло щось змінити. 
— Та байдуже, — пробурмотів він. 
На кухні він знову їв стоячи. Сьогодні — тости й ковбаса. Крихти падали на підлогу. Він їх не підмітав. Куртка висіла на спинці стільця. На підлозі — робочі черевики, з яких постійно сипався дрібний пісок. Він взувся, трохи важко нахилившись. Затягнув шнурки. Подумав, що треба менше їсти. Подумав — і одразу відкинув цю думку. 
Надворі повітря було сирим. Небо низьке, тьмяне. Заправка стояла на виїзді з міста. Дві колонки, невеликий магазинчик, автомат із кавою, що завжди працював занадто голосно. Начальник уже був на місці. 
— Ти сьогодні спізнився, — кинув він замість привітання. 
— Я ж прийшов, — відповів Едді. 
— Ага. 
Двері до офісу зачинилися. Едді вийшов до колонок. Пальці одразу просочилися запахом бензину. Він до цього звик. Цей запах був простим, чесним. Без підтексту. Перша машина під’їхала через десять хвилин. Чоловік років сорока, у темних окулярах. 
— Повний бак, — сказав він, не дивлячись. 
Едді вставив пістолет у горловину бака. Метал клацнув. Чоловік дивився в телефон. 
— Гей, ти тут давно працюєш? — раптом запитав він. 
— Достатньо довго. 
— Я тебе десь бачив… Ти ж із Норт-Веллі?
Едді стиснув рукоятку сильніше, ніж потрібно. 
— Можливо. 
Чоловік придивився уважніше. Потім посміхнувся. 
— Точно. Пам’ятаю. 
Посмішка була коротка. Але її вистачило. 
— Ну… життя якось склалося, еге ж?
Едді нічого не відповів. Пістолет клацнув — бак заповнений. 
— З вас сорок шість. 
Чоловік розрахувався й поїхав, навіть не глянувши вдруге. 
…Шкільна їдальня. Піднос вибивають із рук. 
— Ой. Здається, обід утік від тебе.
Сміх. Хтось аплодує. Едді моргнув. Машини вже не було. Опівдні під’їхали троє хлопців на старому пікапі. Гучна музика, відкрите вікно. 
— Чувак, давай швидше, — крикнув один із них. 
— Він і так старається, — засміявся другий. 
Едді мовчки заправляв бак. 
— Гей, а тут є хот-доги? — запитав третій. 
— Є. 
— Клас. Ти, мабуть, усе тут скуповуєш, так?
Сміх. Едді подивився на нього. Прямо. Без усмішки. 
— Двадцять два п’ятдесят, — сказав він. 
— Та не ображайся, чувак. Це ж жарт. 
Вони поїхали так само шумно, як і приїхали. Едді довго дивився на дорогу, по якій зник пікап. Музика ще секунду стояла в повітрі, а потім стихла. Він зайшов у службову кімнату й сів на стілець. Руки трохи тремтіли. Він стиснув їх між колінами. 
— Це ж жарт, — тихо повторив він. 
Слово «жарт» завжди означало одне й те саме. 
Під вечір на заправці стало тихо. Сонце опускалося низько, світло ставало помаранчевим. Тіні витягувалися. Біля дороги зупинилася машина. З неї вийшов чоловік із собакою на повідку. Великий пес, світло-коричневий. Вони просто прогулювалися уздовж узбіччя. Собака раптом загавкала — різко, без причини. Едді здригнувся. 
— Тихо, — сказав чоловік, потягнувши повідець. 
Собака не зводила очей із заправки. А точніше дивилася просто на Едді. Гавкіт пролунав ще раз. Едді відвернувся. Усередині щось коротко стиснулося. Коли він знову глянув, їх уже не було. 
Зміна закінчилася пізно. Начальник нічого більше не сказав. Просто кивнув. Едді йшов додому повільніше, ніж зазвичай. Ноги були важкими. В голові дзенькало кілька слів, уривків, інтонацій. 
«Жарт». 
«Життя якось склалося». 
Сміх. 
Він засунув руки в кишені й стиснув пальці. 
— Я нічого їм не зробив, — сказав він уголос. 
Але слова чомусь не прозвучали переконливо. 

- Думки, які він відганяв. -

Ранок почався так само, як і більшість інших. Будильник задзвонив о 7:17. Він не вимкнув його одразу. Дав йому подзвонити ще кілька секунд. Потім ще. Ніби цей звук підтверджував, що треба вставати, навіть якщо не хочеться. Коли він нарешті простягнув руку, пальці на мить зависли над кнопкою. Наче навіть цей простий рух вимагав рішення. Тиша повернулася відразу. Він лежав ще хвилину, дивлячись у стелю. Там була маленька тріщина біля люстри. Він помічав її раніше, але сьогодні чомусь дивився довше. Вона трохи нагадувала тонку лінію на карті. Або подряпину. Потім він підвівся. У ванній світло здалося занадто різким. Дзеркало показало те саме обличчя. Те саме, яке він бачив щодня. Ні гірше. Але й не краще. Він на мить затримав погляд. Наче намагався зрозуміти, що саме не так. Але нічого конкретного не знаходив. 
На кухні він машинально зробив бутерброд. Потім ще один. Навіть не тому, що хотів їсти. Просто так було простіше. Коли їжі більше, ніж потрібно, здається, що день буде легшим. Телевізор працював фоном. Хтось щось пояснював, сперечався, щось доводив. Голоси звучали емоційно, але це не мало значення. Це був просто шум, який заповнював порожнечу квартири. Він їв повільно. Не поспішаючи. Ніби тягнув час. Перед виходом він ще раз глянув у дзеркало в коридорі. Просто автоматично. 
«Нормально», — подумав він. 
Не добре. Не погано. Просто нормально. 
На вулиці було прохолодно. Осіннє повітря мало той особливий запах — суміш вологи, пилу і чогось металевого. Він вдихнув глибше, ніж зазвичай. На зупинці вже стояли люди. Декого з них Едді бачив майже щодня, хоча за весь цей час так і не перекинувся з ними жодним словом. І тоді він її побачив. Вона стояла трохи осторонь. У темному пальті, з навушниками. Волосся спадало на плечі. Вона дивилася в телефон і ледь усміхалася. Просто реакція на якесь повідомлення. Але чомусь він відчув себе зайвим. Щось у ньому стиснулося. Це відчуття прийшло автоматично. Як рефлекс. І разом із ним — спогад. Шкільний коридор. Запах фарби і дешевих парфумів.
— Можна з тобою познайомитись? — сказав тоді він. 
Він пам’ятав, як сильно билося серце. Як пересохло в горлі. Дівчина подивилася на нього. Потім на подругу. І вони засміялися. Без злоби. Навіть не голосно. Просто… ніби це було очевидно. 
— Ні. 
Одне слово. Але не слово було найгіршим. Найгіршим був той погляд після. Швидкий. Оцінюючий. Наче вона вже все вирішила за секунду. І він теж усе зрозумів. 
Автобус під’їхав. Двері відчинилися із шипінням. Він моргнув. Спогад зник, але відчуття залишилось. Він зайшов усередину. Сів біля вікна. Дивився на відображення людей у склі. Намагався не дивитися на неї. Але іноді погляд повертався сам. Вона навіть не знала, що він існує. І це було нормально. Так завжди було. 
На роботі все було як завжди. Той самий запах бензину, що в’їдався в одяг. Той самий холодний вітер між колонками. Ті самі плями пального на асфальті, які ніколи повністю не зникали. Він то стояв на касі, то виходив допомагати біля колонок. 
— До повного?
— Дев’яносто п’ятий?
— Готівка чи картка?
Він говорив це десятки разів за день. Ці слова давно втратили зміст. Вони стали просто частиною роботи. Як рухи рук. Як звук пістолета, коли він відстрілював. Іноді йому здавалося, що він міг би піти посеред зміни, і нічого б не змінилось. Хтось інший просто став би на його місце. А ще іноді він ловив себе на тому, що не пам’ятає облич людей, яким щойно допомагав. Наче вони проходили крізь нього. Або він крізь них. 
Десь ближче до обіду зайшла пара. Хлопець і дівчина. Вони жартували між собою. Він щось сказав їй тихо, і вона штовхнула його плечем. Вони сміялися. Він дивився на них трохи довше, ніж потрібно. 
— Щось не так? — спитав хлопець. 
Він одразу відвів очі. 
— Ні. 
Руки раптом стали незграбними. Він мало не впустив здачу. 
— Буває, — сказав хлопець і посміхнувся. 
Але ця посмішка здалася йому поблажливою. Можливо, це було не так. Можливо. Після їхнього виходу він довго дивився на двері. У голові знову ворухнулося те саме відчуття. Без слів. Просто тиск. Наче щось повільно піднімалося зсередини. Він зробив ковток води. Воно не зникло. 
Увечері, коли зміна закінчилась, він відчував втому. Не фізичну. Іншу. Наче він цілий день тримав щось важке. Хоча нічого такого не робив. Дорогою додому він знову думав про ту дівчину на зупинці. І про ту зі школи. І про ще кількох. Спогади виринали самі, без запрошення. 
— Ти серйозно? — сказала одна, коли він колись невпевнено запропонував провести її після уроків. — Ну… ти хороший, але… Він уже тоді знав, що означає це «але». Інша навіть нічого не сказала. Просто здивовано підняла брови, коли подруга прошепотіла їй щось на вухо. Потім вони обидві тихо засміялися. Він зробив вигляд, що не зрозумів. Хоча зрозумів усе. Ще була та, якій він написав повідомлення. Довго наважувався. Підбирав слова. Перечитував перед відправкою. Вона відповіла коротко:
— Я не шукаю знайомств. 
Він написав:
— Добре, вибач. 
І більше не турбував. А через деякий час він випадково побачив її з хлопцем. Вона тримала його під руку і сміялася так само легко, як сьогодні сміялася та дівчина, що зайшла на заправку разом зі своїм хлопцем. Ніби в її житті не існувало ніяких складнощів. Ніби слова «я не шукаю знайомств» означали зовсім інше: не з тобою. Тоді він вперше відчув не образу. А щось гірше. Наче його просто не розглядали як варіант. Наче він не відповідав якомусь простому критерію, який усі розуміли без слів. І який він сам ніяк не міг зрозуміти. І найгірше було навіть не це. А те, що з часом він почав чекати саме такого результату. І коли нічого не виходило, це вже не дивувало. Лише підтверджувало те, що він і так підозрював. Обличчя змішувалися. Результат завжди був той самий. Він навіть не злився. Не зовсім. Швидше щось інше. І найгірше — він уже не намагався це змінити. 
У квартирі його зустріла тиша. Він зачинив двері. Повернув замок. Один раз. Другий. Постояв трохи в коридорі. Наче прислухаючись до чогось. Але нічого не було. Лише тиша. І десь глибоко всередині — те саме відчуття. Щось назрівало. Він ще не знав, що саме. І найстрашніше було те, що цей день справді нічим не відрізнявся від інших. 

- Декомпенсація. -

Він прокинувся раніше, ніж зазвичай. Не від будильника. Просто відкрив очі — і вже не зміг заснути назад. У кімнаті було напівтемно. Світло ще не повністю пробилося крізь штори. Годинник показував щось між шостою і сьомою. Не рівний час. Він лежав і дивився в стелю. Тріщина біля люстри нікуди не зникла. Навпаки — здавалася чіткішою, ніж учора. У голові було якось… неспокійно. Без конкретної причини. Просто відчуття. Наче щось мало статися. Він перевернувся на бік. Заплющив очі. Спробував змусити себе заснути ще трохи. Не вийшло. Думки лізли самі. Без запрошення. Без сенсу. Обличчя. Голоси. Сміх. І той погляд. Можливо, звичайний. Можливо, випадковий. Але чомусь саме його він згадував знову і знову. Він різко сів. 
— Та ну… — пробурмотів. 
На кухні він відкрив холодильник. Довго дивився всередину, ніби забув, навіщо прийшов. Потім дістав щось навмання. Їв швидше, ніж зазвичай. Не тому що був голодний. Просто треба було щось робити. Телевізор увімкнувся так голосно, що Едді мимоволі здригнувся. Він швидко зробив тихіше. Канал новин. Хтось говорив про аварію. Потім — про якогось чоловіка, який «втратив контроль». Потім — ще щось. Він перемкнув. І ще раз. І ще. На одному каналі хтось сміявся. На іншому — сварились. Десь показували рекламу з усміхненими людьми. Він зупинився. Подивився довше. Вони сміялися над чимось простим. Легко. Без напруги. Наче це нормально. Він перемкнув. Рука на пульті затрималась. Йому раптом здалося, що всі ці шматки — новини, голоси, обличчя — якось дивно складаються разом. Наче натякають на щось. Дурниця. Він відкинув пульт. Настрій остаточно зіпсувався. На роботу сьогодні не хотілося. Він подивився на годинник. Можна ще встигнути. Але думка про заправку — запах бензину, ті самі люди, ті самі фрази — викликала щось схоже на втому ще до того, як він туди дійде. Він підвівся. 
— Та пішло воно, — тихо сказав. 
Перед виходом він машинально перевірив, чи на місці важкий металевий предмет у кишені. Колись це заспокоювало. Тепер він уже не був певен чому. Вийшов на вулицю. Повітря було холоднішим, ніж зранку здавалося з вікна. Він вдихнув глибше. Ноги самі понесли його знайомими вулицями. Без конкретної мети. Просто йти. Десь попереду загавкала собака. Він не одразу звернув увагу. А потім побачив. Чоловік стояв біля двору. Собака — велика, темна — крутилась поруч, натягуючи повідець. Гавкала різко, уривчасто. Коли він підійшов ближче, вона рвонулась у його бік. Він здригнувся. 
— Спокійно! — крикнув чоловік, смикаючи повідець. 
Але в голосі було щось… не тільки команда. Собака не заспокоювалась. Гарчала. Чоловік подивився на нього. І посміхнувся. 
— Не бійся, не вкусить, — сказав він. — Вона просто відчуває. 
Едді нічого не відповів. Слова були звичайні. Але всередині щось зачепили. Вона просто відчуває. Наче це не про собаку. 
— Що? — тихо перепитав він. 
— Та нічого, — махнув рукою той. — Бачить, хто перед нею. І знову той погляд. Можливо, зовсім звичайний. Але всередині Едді вже щось неприємно ворухнулося. Сміх. Чужі голоси. 
«Та ти серйозно?»
«Подивись на себе…»
Він моргнув. Собака знову рвонулась. Ланцюг дзенькнув. 
— Забери її, — сказав він тихо. 
— Та розслабся ти, — відповів чоловік. Вона всім таке влаштовує.
Але Едді вже не слухав. Далі він не хотів чути. Усередині щось повільно піднімалося. Не різко. Знайомо. Як це вже було раніше. Він стояв, дивився — і раптом зрозумів, що не може зрушити. Наче якщо зараз відступити — це знову повториться. Як завжди. Наче щось у ньому більше не погоджувалося на це. Усе стало чіткішим. Звук. Повітря. Рухи. Наче світ звузився до однієї точки. І в цій точці був він. І вони. Він не пам’ятав, як у руці опинився пістолет. Просто в якийсь момент він уже був там. Важкий. Реальний. Рух був короткий. Майже непомітний. Наче це справді було вирішено раніше. Десь глибше, ще до цього дня. Гучний звук розірвав тишу — різкий, чужий, надто гучний. Собака замовкла на мить і різко заскавчала. Чоловік застиг. 
— Ти… ти що…
Другий звук. Крик. Потім тиша. Така, що аж дзвеніла. Він стояв. Дихання стало важким. Руки трохи тремтіли. 
— Я… — сказав він, але слова не було. 
Чоловік лежав, стискаючи ногу, щось кричав. Але слова вже не доходили. Едді відступив. Ще крок. І ще. Потім розвернувся. І пішов. Спочатку швидко. Потім ще швидше. А потім побіг. Вулиці почали змішуватись. Будинки — однакові. Люди — розмиті. Йому здавалося, що всі дивляться. Що зараз хтось до нього закричить. Йому здавалось, що за ним вже біжить поліція. Він звернув у провулок. Потім ще один. Зайшов у якийсь двір. Зупинився за сміттєвими баками. Прислухався. Нічого. Але це нічого не означало. Він сидів там кілька хвилин. А може, довше. Час розмився. Потім знову пішов. Десь ховався. Десь просто стояв, роблячи вигляд, що чекає когось. Кожен звук здавався підозрілим. Кожен погляд — зайвим. До вечора він був виснажений. Не фізично. Інакше. Наче весь день тікав не від людей. А від чогось всередині. Коли стемніло, він зупинився. Стояв під ліхтарем. Дивився в асфальт. І раптом зрозумів: повернутися не вийде. Просто… не вийде. Думка про це була дивно спокійною. Наче щось стало на свої місця. Він підняв голову. І тоді в пам’яті спливло це слово. Сайлент Хілл. Він чув про нього раніше. Десь. Колись. Чомусь ця думка здалася правильною. Навіть… хорошою. Наче там усе може стати інакше. Наче там його ніхто не знає. Наче там не треба пояснювати. І найдивніше — йому здалося, що це місце його вже чекає. Він не став довго думати. Просто пішов. Спочатку — без напрямку. Потім швидше. Вулиці ставали порожнішими. Світ — темнішим. Думки — гучнішими. Десь позаду завила сирена. Він озирнувся. Один раз. Другий. Йому здалося, що це за ним. Серце вдарило сильніше. 
— Чорт…
Він звернув у бік заправки. Не тому що хотів. Просто ноги самі привели. Там було напівтемно. Зміна ще не почалась. Або вже закінчилась. Все виглядало знайомо. І водночас — ніби вже чуже. Біля боксу стояв фургон. Старий. Брудний. З подряпаними дверима. Він знав його. Ключі іноді залишали всередині. 
«На хвилину»,
«щоб не загубити»,
«бо кому він треба». 
Він зупинився. Подивився. Сирена десь знову озвалась. Ближче. 
— Та ні… — тихо сказав він. 
Але вже підійшов. Відчинив двері. Ключ був на місці. Він сів. Завмер на секунду. Руки лежали на кермі. 
— Просто поїду, — сказав він сам до себе. — Просто трохи проїдусь. 
Двигун завівся не одразу. Потім — різкий ривок. І він уже виїжджав на дорогу. Не озираючись. Спочатку повільно. Потім швидше. Потім ще швидше. Сирена залишилась позаду. Але відчуття — ні. Воно їхало разом із ним. Він не знав, куди їде. Просто вперед. Дорога тягнулась у темряву. І десь між думками знову з’явилось це слово. Сайлент Хілл. Він стиснув кермо сильніше. 
— Туди…
Це прозвучало тихо. Але впевнено. Він їхав довго. Час розпався на шматки. Світло фар вирізало з темряви вузьку смугу дороги, і все інше просто зникало. Іноді він думав, що вже виїхав з міста. Іноді — що досі їде по колу. Руки німіли від напруги. Очі боліли. Він з’їхав на узбіччя різко, майже не думаючи. Фургон ще трохи прокотився вперед і зупинився. Тиша. Двигун стих. І разом із ним — усе інше. Він сидів, не рухаючись. Дивився перед собою. Наче чекав, що щось наздожене його навіть тут. Ніч була глуха. Без вітру. Без звуків. Він повільно видихнув. Вийшов із машини. Повітря було холодним. Свіжим. Занадто спокійним після всього. Він обійшов фургон, ніби перевіряючи, чи він справжній. Чи це все ще відбувається. І тоді почув. Легкий звук. Не сирена. Не машина. Щось інше. Він обернувся. Дівчинка сиділа на бетонному бордюрі неподалік дороги. Худенька. На вигляд років восьми-дев'яти. В світлому одязі. Ноги бовталися, не дістаючи до землі. Вона дивилася кудись убік, ніби його там і не було. Едді завмер. 
— Ти… — почав він і сам не зрозумів, що хотів сказати. 
Дівчинка повернула голову. Подивилась прямо на нього. Спокійно. Без страху. 
— Ти куди їдеш? — запитала вона. 
Голос був звичайний. Ніби це найпростіше питання у світі. Едді мовчав кілька секунд. 
— Я… — він ковтнув. — Просто їду. 
Вона трохи нахилила голову. 
— Нікуди?
Він не відповів. Це прозвучало занадто точно. Дівчинка знову подивилась на дорогу. 
— Мені треба в Сайлент Хілл. 
Слова прозвучали просто. Без пафосу. Як щось буденне. Едді відчув, як щось всередині зрушилося. 
— Сайлент Хілл?.. — повторив він тихо. 
Лора кивнула. Якийсь час вона мовчала.
— Там є одна людина.
— Хто?
Дівчинка знизала плечима.
— Мері.
Вона вимовила це ім'я так, ніби Едді мав його знати. Після цього вона знову замовкла. Наче пояснити було складніше, ніж просто йти далі. Він нічого не зрозумів. Але чомусь це не здалося дивним. 
— І ти знаєш, де це? — запитав він. 
— Приблизно, — сказала вона. — Там є озеро. І готель. 
Наче цього було достатньо. Вона подивилась на нього знову. 
— Ти ж туди їдеш, правда?
Питання зависло в повітрі. Він міг сказати «ні». Міг сказати що завгодно. Але слова не прийшли. Замість цього він кивнув. Ледь помітно. Дівчинка підвелася. Підійшла ближче. Подивилась на фургон. 
— У тебе карта є?
— Є, — сказав він автоматично, хоча ще не перевіряв. 
— Тоді поїхали. 
Вона сказала це так, ніби все вже вирішено. І пішла до пасажирських дверей. Едді ще кілька секунд стояв. Потім обійшов фургон і сів за кермо. Двигун завівся не одразу. Він видихнув. 
— Зачекай…
Вона вже сиділа всередині. 
— Що?
— Ти сказала — знаєш дорогу. 
— Приблизно, — знизала плечима вона. 
Він нахилився, відкрив бардачок. Порився всередині. Кілька паперів. Стара ручка. Ліхтарик. І складена карта. Він розгорнув її. Папір був потертий, з заломами. Лінії доріг перепліталися, губилися. Він вийшов із фургона і сперся спиною на дверцята. Увімкнув ліхтарик і розгорнув карту ширше. Довго дивився. Нічого не знаходив. 
— Тут… — пробурмотів він, водячи пальцем навмання. — Це десь тут, так?
Він сам не був упевнений, що шукає. І в цей момент відчув легкий удар у ногу. Не боляче. Швидше — дратівливо. Він опустив погляд. Дівчинка стояла поруч. І знову штовхнула його носком кросівка. 
— Ти не туди дивишся, — сказала вона. 
І ще раз легко пхнула. Він насупився. 
— Та я дивлюсь…
— Ні, — перебила вона. — Ось тут. 
Вона підійшла ближче. Нахилилась до карти. Маленький палець торкнувся паперу. 
— Оце озеро, — сказала вона. — Значить, місто десь тут. 
Він дивився на її руку. Потім — на карту. Потім знову на неї. 
— Ти впевнена? — запитав він. 
— Ага. 
Вона сказала це так, ніби цього достатньо. І відступила. 
— Поїхали вже. 
Він ще раз глянув на карту. Лінії все ще нічого не означали. Але це вже не мало значення. Він склав її навмання. Сів у фургон. Вона вже влаштувалась на сидінні, ніби їздила з ним давно. 
— Там повернеш, — сказала вона, дивлячись уперед. 
Він кивнув. І рушив. Світло фар лягло на асфальт рівною смугою. Але цього разу дорога вже не здавалася такою порожньою. 

- Місто втрачених надій. -

Ранок настав непомітно. Світло просто стало сірішим. Ніч ніби розчинилася сама. Ліс тягнувся без кінця. Наче сам час тут сповільнився. Потім дерева раптово закінчились. Простір відкрився різко. Попереду лежала рівнина. Порожня. Волога. І десь далеко — ледь помітна лінія води. Озеро. Він сам не зрозумів, чому подумав про це одразу. Губи ледь ворухнулись. 
— Толука…
Слово прозвучало тихо. Наче він не вперше його говорив. Поруч Лора мовчала. Фургон їхав повільніше. Повітря змінилося. Стало важчим. Вологішим. І туман. Спочатку тонкий. Майже непомітний. Потім густіший. Наче він не насувався — а просто вже був тут, і вони в нього в’їжджали. Едді нахилився вперед, вдивляючись у дорогу. Йому здалося… Що щось там є. Не форма. Не рух. Просто відчуття, ніби за цією білою пеленою щось стоїть. І дивиться. Він кліпнув. Нічого. Тільки дорога. І тоді з туману повільно виступив знак. Синій щит, прикручений до похиленого стовпа. Краска злізла. Метал проїв іржею. Він під’їхав ближче. Слова читалися погано, але достатньо. 
“Сайлент Хілл”.
Ласкаво просимо в найспокійніше маленьке місто… Нижче — порожнє місце. Наче там колись було число. Але тепер його не було. Дивна річ для дорожнього знака. Наче ця графа навмисно було залишена порожньою. Наче хтось вирішив, що ця цифра більше не має значення.
— Це тут? — запитав він. 
— Ага, — сказала Лора. 
Наче вона й не сумнівалась. Дорога пішла вниз. Асфальт став гіршим. Нерівним. З’їденим часом. Туман густішав. Жодного руху. Жодних людей. Він під’їхав до невеликої парковки. Асфальт навколо потріскався. Місцями пробивалась трава. Збоку стояла стара будівля. Невелика. Брудна. З облупленою фарбою. Міський туалет. Він заглушив двигун. Тиша накрила одразу. Не така, як уночі. Інша. Глуха. 
— Я зараз, — сказав він, не дивлячись на Лору. 
Вона вже вийшла з машини. Озиралась. Спокійно. Наче тут усе нормально. Він обійшов фургон. Вже майже зайшов усередину. І раптом озирнувся. Лора стояла біля машини. Руки в кишенях сарафана. Плечі трохи згорблені. Вона дивилась кудись у туман. Без страху. Просто дивилась. І в цей момент вона здалася йому… іншою. М’якшою. Просто дитиною. Дивно. Йому раптом подумалося, що якби… Якби все було інакше… У нього могла б бути така сестра. Ця думка з’явилась і одразу зникла. Залишивши після себе щось незрозуміле. Тепле. І водночас болюче. Він відвернувся. І зайшов усередину. Всередині було темніше, ніж здавалося ззовні. Світло з дверей лягало вузькою смугою на підлогу і губилося далі, не дістаючи до кутів. Повітря було важке. Вологе. З присмаком чогось старого. Він зробив кілька кроків. Під ногами тихо хруснуло. Кахель. Побитий. Потемнілий. Стіни були в підтьоках. Темні плями розповзались нерівними смугами, ніби щось колись текло — і зупинилось. Запах став відчутнішим. Він скривився. 
— Чорт…
Голос прозвучав глухо. Наче його щось заглушило. Він підійшов до раковини. Кран був іржавий. Пожовклий. Він повернув його. Скрип прозвучав занадто голосно. Далі — тиша. Наче щось мало статися. Але не сталося. Лише кілька крапель впали вниз. І все. Він подивився в дзеркало. Скло було мутне. Подряпане. Відображення — розмите. Обличчя ніби трохи пливло. Він нахилився ближче. Провів рукою по щоках. Холодні. Очі дивились на нього. Звичайні. Але… Щось було не так. Він не одразу зрозумів що. Просто відчуття. Наче відображення з’являлось на долю секунди пізніше. Він моргнув. Знову подивився. Нічого. Те саме обличчя. Ті самі очі. Він відступив. Видихнув. 
— Здається…
Він не договорив. І раптом почув звук. Ледь чутний. Наче крок. Десь позаду. Він різко обернувся. Порожньо. Кабінки. Напіввідкриті дверцята. Темрява в них ніби чекала, поки він подивиться довше. Він відвів погляд і прислухався. Нічого. Тільки власне дихання. Він стояв ще кілька секунд. Потім нервово посміхнувся. 
— Та ну…
Сказав тихо. Більше для себе. Повернувся до раковини. Але дивитись у дзеркало вже не хотів. Він подивився вниз — і завмер. Вологі сліди вели від дверей углиб. І раптом зникали. Наче той, хто їх залишив, не дійшов до кінця. Він повільно підняв голову. Подивився на двері. Світло ззовні все ще падало тією ж вузькою смугою. І раптом здалося, що вона стала… коротшою. Наче двері трохи прикрились. Хоча він їх не чіпав. Він різко рушив до виходу. Кроки віддавались занадто гучно. Наче приміщення стало меншим. Тіснішим. Він вийшов назовні. Повітря вдарило в груди. Холодне. Живе. Едді вдихнув глибше. І тільки тоді зрозумів, що затримував дихання. Лора стояла там, де він її залишив, біля фургона. Наче нічого не змінилось. Вона глянула на нього уважно. 
— Ти довго не виходив. 
Він нарешті зміг прийти до тями. Подумав одну мить і кивнув. Озирнувся. Туман став густіший. Але… Тепер це вже не здавалося дивним. Щось у цьому місці було не так. Наче воно знало про нього більше, ніж мало б. Він ковзнув поглядом по парковці — і раптом щось примітив. Ледь помітний блиск серед сміття. Метал. Лора стояла трохи осторонь, дивилась кудись у бік дороги, щось її зацікавило. Він зробив крок. Потім ще один. Обережно, щоб не привертати уваги. Присів. Під шаром бруду і паперу лежало щось важке і холодне. Він підняв свою знахідку. Це був револьвер. Занадто великий, щоб бути випадковістю. Занадто чистий — як для цього місця. Він машинально обтрусив його, перевірив барабан. Заряджений. На мить Едді завмер. Його власний пістолет зник. Мабуть, випав десь тоді, коли він тікав від поліції. Він уже й сам не пам’ятав. Після всього, що сталося останнім часом, ця втрата майже стерлася з пам’яті. Але тепер, коли холодний метал знову ліг у долоню, він несподівано відчув полегшення. Серце на мить збилося з ритму. Але не від страху. Швидко сховав револьвер під куртку. Наче боявся не того, що його побачать — а того, що хтось може його забрати. Випрямився. Повернувся до Лори. Вона глянула на нього. 
— Ти знову кудись пропав. 
Едді знизав плечима. 
— Просто оглядав краєвиди. 
Вона ще секунду дивилась. Потім відвернулась. 
— Тут дивно, — сказала вона спокійно. 
Він нічого не відповів. Рука мимоволі торкнулася під одягом до металу. Холод був реальним. І чомусь… заспокоював. Він знову озирнувся. Туман стояв тихо. Нерухомо. Наче чекав. І вперше за довгий час у нього з’явилось відчуття, що він не помиляється. Що все відбувається так, як повинно. Наче це місце… на його боці. 
— Ти завжди так гальмуєш?
Від несподіванки він підняв голову. Вона дивилась прямо на нього. Він нічого не відповів. Просто пішов. Вони підійшли ближче. Тунель виростав із туману раптово. Темний. Бетонні плити випнулися й перекосилися, ніби їх розпирала якась невидима сила. Знак збоку висів криво. «Тупик». Лора навіть не зупинилась. 
— Нам не туди. 
Просто сказала — і пішла далі, до стежки вниз. Едді лишився. Подивився вперед. Між плитами була щілина. Невелика. Але достатня, щоб пролізти. Він примружився. На мить здалося, що там далі є простір. Глибше. Далі, ніж мав би бути. Темніше. Він зробив півкроку вперед. І раптом щось стиснулося всередині. Не страх. Швидше — впізнавання. Тісний прохід. Повітря, якого не вистачає. Чиїсь голоси — приглушені, нерозбірливі. А потім сміх. Одразу кілька голосів. І від цього всередині одразу щось стислося. Він завмер. Картина розсипалась, не встигнувши скластися до кінця. Лишилось тільки відчуття. Брудне. Неприємне. Наче він знову опинився там, куди не хотів повертатись. Він кліпнув. Щілина зникла. Або можливо її і не було. Лишився тільки завал.
— Ти йдеш?
Голос Лори прозвучав позаду. Він не одразу відповів. Ще секунду дивився в темряву. Наче вона могла щось повернути. Але там вже нічого не було. Він відвернувся. 
— Так. 
І пішов за нею. Але, спускаючись стежкою, він ще раз озирнувся. Тунель стояв так само. Закритий. І чомусь здавалося - це добрий знак. 
Стежка повільно спускалась униз, гублячись у тумані. Сира земля просідала під ногами. Каміння ковзало. По схилу тягнувся старий іржавий паркан, який місцями вже майже ліг у траву. Туман стояв між деревами густими шарами. Не рухався. Просто висів. Лора йшла попереду швидко, майже не озираючись. Наче їй не заважала ні сирість, ні це дивне мовчання навколо. Едді постійно дивився вбік. Між дерев щось було. Не постать. Навіть не рух. Швидше відчуття, що хтось стоїть трохи далі, за туманом. І не підходить ближче тільки тому, що і так бачить їх. Він опустив голову і пришвидшив крок. Десь попереду скрипнув метал. Він різко озирнувся. Нічого. Тільки дерева, густий туман і ще стара огорожа, що тягнулася вздовж стежки. 
— Ти дивний, — раптом сказала Лора, навіть не обертаючись. 
Він насупився. 
— Чого?
— Не знаю. Просто дивний. 
Вона сказала це спокійно. Без насмішки. Наче констатувала щось очевидне. Він нічого не відповів. Бо саме в ту мить йому здалося, що десь зовсім близько хтось тихо засміявся. Коротко. Приглушено. Він завмер. Звук ніби долинув із туману збоку стежки. Але там нічого не було. Лора продовжувала йти, ніби нічого не чула. Едді ще кілька секунд вдивлявся в білу густоту між деревами. І раптом відчув це знову. Те саме. Наче за ним спостерігають. Не одна людина. Кілька. Тихо. Терпляче. Наче чекають, коли він знову зробить щось незграбне. Сирість осідала на куртці дрібними холодними краплями. Дерева стояли нерухомо, темними плямами по обидва боки. І чим далі вони йшли, тим менше Едді розумів, скільки часу минуло. Тут усе було однаковим. Туман. Мокра земля. Гілки. І тиша. Було відчуття, що вони вже давно мали кудись вийти — але стежка продовжувалась далі. Лора йшла попереду швидко, впевнено переступаючи каміння. 
— Ти взагалі бачиш, куди йдеш? — буркнув він. 
— Ага. 
— Тут же нічого не видно. 
— Мені видно. 
Вона сказала це так просто, що сперечатись не захотілось. Едді озирнувся. І знову відчув це. Ніби за деревами хтось стоїть. Не рухається. Просто дивиться. Він різко перевів погляд — і помітив між стовбурами щось темне. Силует. Серце вдарило сильніше. Але вже за секунду там було тільки дерево. Він мовчки рушив далі. Десь у тумані почувся тихий звук. Наче хтось наступив на мокру гілку. Потім ще один. Він сповільнився. 
— Ти чуєш? — тихо запитав він. 
— Що?
Лора навіть не обернулась. Едді насупився. І тоді почув це знову. Не кроки. Щось інше. Тихий сміх. Далеко. Майже на межі слуху. Наче кілька голосів одночасно. Він завмер. Спогад прийшов раніше, ніж думка. Коридор. Чиїсь плечі поруч. Погляди. І такий самий сміх. Він різко стиснув щелепу. 
— Ей. 
Лора стояла трохи нижче на стежці й дивилась на нього. 
— Якщо боїшся, можеш вертатись. 
Вона сказала це без насмішки. І чомусь від цього стало тільки гірше. Він нічого не відповів. Лише машинально торкнувся револьвера під курткою. Холодний метал трохи заспокоїв. Кілька хвилин вони йшли мовчки. Едді почувався незатишно. Туман ніби підступив ближче. Щоб хоч трохи відволіктися від власних думок, він нарешті запитав:
— Ти казала що шукаєш Мері.
Лора не одразу відповіла.
— Ну.
— Хто вона така?
Дівчинка знизала плечима.
— Просто Мері.
— Це не дуже допомагає зрозуміти.
— Вона хороша.
— І все?
— А що ще?
Едді зітхнув.
— Звідки ти її знаєш?
— З лікарні.
— Вона хвора?
Лора на мить замовкла.
— Була.
— А зараз?
— Не знаю.
Вона копнула носком черевика камінець на дорозі.
— І ти приїхала сюди через неї?
— Ага.
— Просто тому, що вона тут?
Якийсь час вони йшли мовчки.
— Вона тобі родичка? — нарешті запитав він.
— Ні.
— Подруга?
Лора знизала плечима.
— Може.
— І ти просто приїхала її шукати?
Дівчинка копнула носком черевика камінець на дорозі.
— Вона писала мені листи.
— І все?
— Не знаю.
Лора якийсь час дивилася собі під ноги.
— Просто... коли всі дорослі постійно кудись поспішають або роблять вигляд, що тебе немає, це запам'ятовується.
Вона сказала це так буденно, ніби говорила про погоду.
— А Мері зі мною розмовляла.
Лора трохи помовчала.
— Вона взагалі була добра.
Потім насупилася.
— Не те що деякі.
— Хто саме?
— Та той чоловік.
— Який?
— Джеймс.
Едді здивовано глянув на неї.
— А що з ним?
Лора знизала плечима.
— Не подобається він мені.
— Чому?
— Не знаю.
Вона копнула ще один камінець.
— Просто коли Мері писала про людей, про яких хвилюється, його там майже не було.
Лора замовкла на кілька секунд.
— І взагалі... мені завжди здавалося, що він її не розумів.
Після цього вона знову замовкла. Наче сказала вже більше, ніж хотіла. Раптом стежка звернула трохи вбік. Між дерев проступило щось темне й кругле. Колодязь. Старий, кам’яний. Майже повністю зарослий вологою травою. Дерев’яний навіс перекосився набік, а ланцюг тихо похитувався сам по собі. Лора навіть не глянула на нього. Просто пішла далі. Едді сповільнився. Щось у цьому місці змусило його зупинитись. Він підійшов ближче. Ізсередини тягнуло холодом. Не звичайним — глибоким, сирим. Наче там унизу не було дна. Він обережно нахилився. Темрява. Густа настільки, що погляд ніби провалювався в неї. І на мить йому здалося, що звідти теж хтось дивиться у відповідь. Він різко відступив. Ланцюг тихо дзенькнув. Хоча вітру не було. 
— Ти йдеш? — долинув голос Лори. 
Він озирнувся. Вона вже стояла далі на стежці й дивилась на нього з легким роздратуванням. 
— Це просто колодязь, — сказала вона. 
Едді ще раз глянув у темряву. Чомусь здалося, що місце запам’ятало його. І ця думка не була неприємною. 
— Ну? — нетерпляче кинула Лора десь попереду. 
Він відірвав погляд від колодязя і рушив за нею. Стежка знову потягнулась крізь дерева. Сирість ставала густішою, а туман — нижчим, майже торкався землі. Якийсь час вони йшли мовчки. Було чути тільки кроки, тихий скрип гілок і далекі звуки, які Едді більше не намагався зрозуміти. А потім між дерев почало проступати щось темне. Спершу — темні вертикальні лінії між деревами. Потім іржавий метал, кам’яні стовпи. Огорожа цвинтаря. 
Лора першою штовхнула хвіртку. Та протяжно скрипнула — звук виявився неприродно гучним у цій тиші. Едді мимоволі здригнувся. Усередині все губилося в білій імлі. Лише де-не-де виднілись старі надгробки, перекошені або напівзарослі мокрою травою. Він зайшов слідом. І одразу відчув це знову. Погляди. Наче вони тут були не самі. Він ковзнув очима по надгробках. Деякі імена вже майже стерлись. На одному камені щось темніло, схоже на старі потьоки. Лора йшла далі між могилами, ніби тут не було нічого дивного. 
— Ти впевнена, що знаєш дорогу? — тихо спитав він. 
— Приблизно. 
— Це не звучить як «впевнена». 
— Але ми вже тут. 
Вона сказала це так, ніби це все пояснювало. Едді насупився. І раптом помітив щось боковим зором. Рух. Між надгробками. Він різко обернувся. Туман. І щось темне трохи далі. Низьке. Неправильної форми. Йому здалося, що воно повільно відступило за пам’ятник. Серце забилось скоріше. Рука сама стиснулася під курткою, торкнувшись револьвера. Холодний метал знову дивно заспокоїв. 
— Тут є хтось ще, — пробурмотів він. 
Лора фиркнула. 
— Ну звісно, це ж цвинтар. 
І пішла далі. Едді ще кілька секунд дивився в туман. Йому дуже не подобалось це місце. Але водночас… щось усередині шепотіло, що він уже занадто далеко зайшов, щоб повертати назад. Лора вже вийшла за огорожу й пішла далі стежкою. Едді затримався. Погляд ковзнув між надгробками — і раптом десь далеко, за деревами, промайнула постать. Він завмер. Дівчина. Худа. У білому светрі й коричневих штанях. Навіть здалеку вона виглядала дивно. Наче вдягнулась не по погоді. Туман стелився холодний, сирий, а вона йшла так, ніби цього не помічала. Ішла швидко, трохи зсутулившись. Потім раптом озирнулась через плече. Навіть на такій відстані в цьому русі було щось тривожне. Наче вона боялася, що за нею хтось іде. За секунду туман поглинув її. Наче постать просто розчинилась між деревами. Едді ще якийсь час дивився в той бік, сам не помічаючи, як затримав подих. Усередині повільно наростало дивне відчуття. Важке. Неприємне. Не страх навіть. Щось інше. І найгірше було те, що місто ніби спеціально ненадовго дало йому це побачити. Просто показало — і сховало назад. 
— Ти дивний. Навіть для цього місця. 
Голос Лори прозвучав несподівано близько. Едді здригнувся. І чомусь не зміг одразу рушити. Наче ці слова зачепили щось глибше, ніж мали б. Лора ще секунду подивилась на нього, ніби чекала пояснення. Але так і не дочекалась. Потім просто відвернулась і пішла далі стежкою. Едді мовчки рушив слідом за нею. Стежка поступово закінчилась. Дерева почали рідшати, і крізь туман проступив бетон. Сірий. Вологий. Попереду тягнулась вузька стічна канава, затиснута між високими стінами. Унизу повільно текла темна вода. Лора першою почала спускатися сходами. 
— Серйозно?. . — пробурмотів Едді, дивлячись униз. 
— А що не так?
Він не відповів. Місце йому не подобалось. Занадто тісно. Бетонні стіни підіймались з обох боків, відтинаючи дерева й туман зверху. Звуки тут ставали іншими — глухими, неприродно близькими. Навіть кроки віддавались дивною луною. Едді спустився слідом. І майже одразу пошкодував. Повітря тут було холодніше. Сирість липла до шкіри. Десь капала вода. 
Крап. 
Крап. 
Крап. 
Він ішов швидше, сам не помічаючи цього. Раптом десь позаду почувся звук. Наче хтось теж ступив у воду. Едді різко обернувся. Порожньо… Тільки вузький прохід і туман нагорі. І раптом почув тихий сміх. Ледь чутний. Наче далеко. І водночас — прямо біля вуха. Він різко стиснув револьвер під курткою. 
— Чого став? — кинула Лора попереду. 
— Ти нічого не чула?
— Ні. 
Вона навіть не обернулась. Наче тут усе було нормально. Едді ковтнув повітря й рушив далі. Нарешті канава почала підніматися вгору. Попереду проступили сходи. А за ними — місто. Першою з туману виринула вулиця. Порожня. Мокрий асфальт. Темні вікна. Іржаві машини біля тротуарів. І жодного руху. Навіть вітер сюди ніби не доходив. Едді повільно піднявся нагору. І раптом завмер. Попереду, на стіні старої будівлі, висів банер. Величезний. Він одразу впізнав себе. Фото було дивним. Неправильним. Наче хтось узяв його обличчя і трохи зіпсував. Очі здавались темнішими. Усмішка — перекошеною. Шкіра — неприродно блідою. Під фотографією тягнувся рядок темних літер. Едді дивився на них кілька довгих секунд, не в силах нормально вдихнути. Здавалося, він уже знає, що там написано, ще до того, як зміг це прочитати. І тоді слова нарешті склались у речення:
«ТИ ДУМАЄШ МИ НЕ БАЧИМО, ХТО ТИ НАСПРАВДІ?»
Едді закляк. Серце глухо вдарило в груди. 
— Що?. . — видихнув він. 
Лора озирнулась. 
— Чого ти витріщився?
Він мовчки підняв руку й показав уперед. Але коли знову подивився сам — банера вже не було. Тільки стара облізла реклама. Вицвіла настільки, що майже неможливо було зрозуміти, що там колись рекламували. Едді повільно опустив руку. У горлі пересохло. 
— Ей… — тихо сказав він. — Ти… ти це бачила?
Лора насупилась. 
— Що саме?
Він ще раз глянув на стіну. Облізлий папір тихо ворушився від сирого вітру. І більше нічого. Лора теж глянула на стіну, потім на нього. 
— Знову щось дивне?
Едді нічого не відповів. Вона кілька секунд ще дивилась на нього, ніби намагаючись зрозуміти, жартує він чи ні. Потім знизала плечима. 
— Я ж казала, ти дивний. 
І спокійно пішла далі вулицею. Наче такі речі поруч із ним уже починали ставати нормальними. Він рушив слідом, але ноги стали важчими. Погляд раз по раз повертався до стіни позаду. Облізла реклама. Нічого більше. Та серце досі билося надто швидко. У голові почав наростати неприємний шум думок. Спершу тихий. Майже непомітний. Потім сильніший. Він же бачив це. Бачив настільки чітко, що міг згадати навіть вираз власного обличчя на тому банері. То чому тепер там нічого немає? Він ковтнув. І вперше від моменту приїзду сюди в ньому почало оформлюватись щось схоже на справжній страх. Не через туман. Не через дивні звуки. Через місто. Через те, як воно поводилось. Наче воно щось знало про нього. Щось таке, чого він сам не хотів торкатись думками. Попереду Лора щось говорила, але він майже не слухав. Очі ковзали по порожніх вікнах будинків. І тепер йому постійно здавалося, що в деяких із них хтось стоїть. Нерухомо. Просто дивиться. І чомусь відразу здавалось, що він знову виглядає смішно. Від цієї думки всередині одразу почало стискатися знайоме важке відчуття. Те саме, після якого хотілося опустити очі й пройти повз якомога швидше. Він різко відвернувся. І раптом усвідомив ще одну річ. Місто не здавалося порожнім. Воно тільки прикидалося таким. Вулиця тягнулась крізь туман довгою сірою смугою. Будинки обабіч виглядали так, ніби тут уже багато років ніхто не жив. Деякі вітрини були забиті дошками. Інші — темні, брудні, з тріснутим склом. Едді весь час ловив себе на тому, що вдивляється в ці вікна надто довго. Наче боявся щось там побачити. Лора йшла попереду, час від часу вдивляючись у старі таблички на будинках. 
— Тут усе однакове, — пробурмотіла вона. 
Едді нічого не відповів. Десь попереду з туману повільно проступила будівля пожежної станції. Вибиті вікна темніли, мов порожні очниці. Біля воріт стояла іржава машина без коліс. Трохи далі виднівся силует церкви. А ще далі — фасад банку. Усе виглядало покинутим так давно, ніби місто спорожніло не кілька років тому, а набагато раніше. Десь далеко почувся протяжний металевий звук. Наче щось важке потягнули по бетону. Він одразу озирнувся. 
— Ти чула?
— Що саме?
— Там щось було. 
Лора закотила очі. 
— У тебе постійно «щось було». 
Вона пішла далі. Едді ще кілька секунд стояв, вдивляючись у туман позаду, а тоді мовчки рушив слідом. Лора вже звернула за ріг біля старої церкви. Вони вийшли на ще одну вулицю й повільно рушили в бік Кетц-стріт. Туман тут здавався густішим. Він висів між будинками нерівними шарами, приховуючи кінець вулиці. Десь далеко брязнуло щось металеве. Лора навіть не озирнулась. Вони ще трохи йшли мовчки між темними вітринами та покинутими машинами, аж раптом Едді помітив рух у склі навпроти. Власне відображення. Але… щось було не так. Воно стояло трохи інакше. Він завмер. Його двійник у склі теж. А потім усміхнувся. Едді різко відступив. І тієї ж миті вітрина знову стала звичайною. Тільки темне скло й туман. 
— Господи… — видихнув він. 
— Ти реально зараз злякався магазину? — кинула Лора. 
Він зло подивився на неї. 
— Я тобі кажу, тут щось не так. 
— Ну так. Це місто дивне. Я вже зрозуміла. 
— Ні, ти не розумієш!
Голос вирвався гучніше, ніж він хотів. Лора зупинилась. Кілька секунд мовчки дивилась на нього. Потім насупилась. 
— Ти так реагуєш, ніби це місто спеціально тебе лякає. 
Ці слова боляче різонули. Едді одразу опустив погляд. 
— Я не це мав на увазі…
Кілька секунд Лора мовчки дивилась на нього. Потім важко зітхнула й відвела погляд убік. Наче раптом втомилась. 
— Слухай… — пробурмотіла вона. — Я вже не можу весь час слухати оце твоє «щось не так». Едді спохмурнів, але нічого не сказав. Лора ще раз глянула на нього — тепер уже не сердито, а швидше з якоюсь дивною поблажливістю. 
— Тобі треба трохи заспокоїтись. Серйозно. 
Вона озирнулась по вулиці, ніби згадуючи щось. 
— Тут неподалік є апартаменти. Нормальні, здається. 
Вона підняла руку й показала кудись крізь туман. 
— Вуд Сайд. Бачиш ту вулицю? Потім прямо й ліворуч. 
Едді машинально глянув у той бік. У тумані ледве виднівся темний силует багатоповерхівки. 
— А ти? — тихо запитав він. 
Лора знизала плечима. 
— У мене є одна справа. 
І сказала це таким тоном, ніби пояснювати більше не збиралась. Потім раптом позадкувала на кілька кроків. 
— І перестань уже так озиратись. Це дратує. 
Після цього вона швидко перебігла через вулицю. 
— Ей!. . — гукнув Едді. 
Але Лора вже звернула за ріг. І зникла в тумані так швидко, ніби її тут ніколи й не було. Едді ще кілька секунд стояв на місці. Порожня вулиця знову стала тихою. Дивно, але злості він не відчув. Навіть образи не було. Десь глибоко всередині він розумів: Лора має рацію. Вона не зобов’язана тягнути його за собою. Та й навіщо їй це? У неї була своя причина прийти сюди. Своя мета. Вона шукала когось важливого. А він?. . Він просто втік. Едді повільно рушив далі вулицею, час від часу поглядаючи в той бік, де зникла Лора. І чим довше він думав про неї, тим сильніше відчував одну дивну річ. Вона бачила це місто зовсім інакше. Так, їй теж було не по собі. Іноді вона теж озиралась. Але не так. Не так, як він. Вона не бачила поглядів у вікнах. Не чула сміху. Не завмирала від випадкових звуків. Наче місто поводилось із нею інакше. Або… не могло дотягнутись. Ця думка змусила його насупитись. Можливо, справа була в ньому самому. Можливо, це місце бачить людей наскрізь. І показує їм саме те, від чого вони намагались утекти. Лора ж не тікала. Вона приїхала сюди не через страх. І не через провину. Просто шукала когось. І від цього раптом здалася йому… чужою цьому місту. Ніби цей проклятий туман не знав, що з нею робити. Едді ковтнув холодне повітря й машинально глянув уперед. Десь крізь білу імлу вже починав проступати темний силует багатоповерхівки. Житловий комплекс «Вудсайд». Він повільно рушив туди. 
Житловий комплекс «Вудсайд» зустрів його мертвою тишею. Старі двері піддалися не одразу. Коли він усе ж відчинив їх, у коридорі запахло пилом, сирістю й чимось затхлим, давно закритим від світу. Едді повільно зайшов усередину. Десь угорі тихо скрипнуло. Він одразу підняв голову. Тиша. Тільки старі лампи під стелею та довгий коридор, який губився в напівтемряві. 
— Просто будинок, — тихо пробурмотів він сам собі. 
Але слова не допомогли. Він ішов повільно, раз по раз озираючись на двері квартир. Деякі були прочинені. Зсередини виднілася темрява. Наче квартири досі чекали когось. Десь далі він помітив двері у внутрішній двір. Штовхнув їх плечем — і завмер. Посеред двору був басейн. Великий. Порожній. Сірий бетон потріскався. На дні валялося сміття, старе листя й кілька пластикових пляшок. Навколо стояли поламані лежаки. Едді повільно вийшов ближче. І раптом відчув дивну невпевненість. Наче сюди не варто було заходити. Він глянув униз. І завмер. Басейн більше не був порожнім. Дно зникло під темною водою. Майже чорною. Густою. Нерухомою. Едді різко затримав подих. Посеред води хтось був. Оголена дівчина. Вона повільно плавала на спині, ледь погойдуючись на чорній поверхні. Довге мокре волосся частково закривало обличчя. Едді відступив на крок. У грудях неприємно стислося. 
— Господи…
У цей момент дівчина повільно повернула голову. І він відчув, як усе всередині похололо. Обличчя було неприродним. Наче занадто бліде. Занадто нерухоме. А усмішка… широка. Неправильна. Наче натягнута. Вона дивилась просто на нього. І не кліпала. Едді різко відсахнувся. Нога ковзнула по мокрому бетону, і він ледь не впав. Коли ж знову глянув у басейн — там уже нічого не було. Тільки потріскане дно, сміття і стара брудна калюжа в куті. Едді ще кілька секунд стояв нерухомо, важко дихаючи. Серце калатало надто швидко. Але найгіршим був не страх. Не обличчя. Не ця неприродна усмішка. Щось інше. На ту коротку мить, поки він дивився на неї у воді, всередині майнуло ще одне відчуття. Майже інстинктивне. Соромне. Він помітив її тіло раніше, ніж зрозумів, що саме бачить. І тепер від цього ставало гидко самому від себе. Наче місто спеціально показало йому це. Витягнуло назовні щось таке, про що він сам не хотів думати. Едді повільно опустив голову. А тоді почув сміх. Тихий. Короткий. Десь угорі. Він різко підняв очі до темних вікон. Порожньо. Але тепер йому вже не здавалося, що з нього сміються просто так. Ніби хтось — або саме місто — раптом зрозумів про нього щось дуже брудне. Щось таке, що він усе життя намагався сховати навіть від себе самого. Едді повільно відступив від басейну. Усередині наростало важке, липке роздратування. Йому вже починало набридати це місце. Ці погляди. Ці дивні речі. Це відчуття, ніби хтось без кінця лізе йому в голову. Він усе життя намагався не показувати зайвого. Не говорити. Не реагувати. Бо варто людям помітити щось — і вони вже не відчепляться. Почнуть дивитись. Перешіптуватись. Сміятись. А тут… Тут навіть мовчати не допомагало. Місто все одно ніби бачило його наскрізь. Від цієї думки щось усередині неприємно стиснулося. Він раптом відчув злість. Глуху. Важку. Не на Лору. Не на ту дівчину в басейні. На саме місто. Наче воно навмисно копирсалось у ньому, витягуючи назовні все те, що він роками намагався тримати глибоко всередині. 
Подвір’я знову виглядало звичайним. Порожній басейн. Брудний бетон. Темні вікна навколо. Але тепер це чомусь дратувало ще сильніше. Наче саме місто вдавало, що нічого не сталося. Він стиснув щелепи й рушив назад до дверей. У коридорі стало ще тихіше. Десь далеко монотонно капала вода. Едді йшов повільно, намагаючись більше не дивитися на прочинені двері квартир. Але погляд усе одно сам ковзав у темні щілини. І щоразу з’являлось відчуття, ніби всередині хтось стоїть. Він різко відвернувся. 
— Нічого тут нема, — тихо кинув сам собі. 
Голос прозвучав нервово й неприродно голосно. Від цього стало тільки гірше. Едді пришвидшив крок. І саме тоді десь на другому поверсі щось важко грюкнуло. Він здригнувся й завмер. Потім почувся скрип. Повільний. Наче хтось дуже повільно відчиняв двері. Едді відчув, як по спині пробіг холод. 
— Та пішло воно…
Рука сама потягнулась під куртку до револьвера. У цей момент зверху раптом долинули кроки. Повільні. Важкі. І вони почали наближатися. Кроки лунали повільно. Нерівно. Скрип старої підлоги лунав десь угорі, просто над ним. Едді завмер, стискаючи револьвер під курткою так сильно, що аж заболіла долоня. Крок. Ще один. Потім тиша. Він підняв очі до темного прольоту сходів. Нічого. Але відчуття чужої присутності стало майже фізичним. Наче хтось стояв там і дивився вниз. Просто чекав, поки він підніме голову. Едді повільно відступив на крок. І в цю ж мить зверху почувся тихий сміх. Не голосний. Не радісний. Такий, ніби хтось ледве стримувався. Щось усередині Едді різко стиснулось. 
— Думаєте, це смішно?. . — пробурмотів він крізь зуби. 
Голос тремтів від злості сильніше, ніж від страху. Тиша. А потім нагорі щось швидко майнуло між перилами. Силует. Людський. Едді різко вихопив револьвер. 
— Ей!
Відлуння його крику прокотилося коридором. Жодної відповіді. Він кілька секунд стояв, важко дихаючи, а тоді повільно почав підніматися сходами. Старі східці тихо скрипіли під ногами. І з кожним кроком у нього все сильніше з’являлось дивне відчуття, що хтось нагорі спеціально чекає саме на нього. 
Другий поверх зустрів його тією ж мертвою тишею. Довгий коридор тягнувся в обидва боки, гублячись у напівтемряві. Десь під стелею миготіла стара лампа. Едді повільно опустив револьвер, але ховати його не став. Серце досі билося швидко. Він зробив кілька кроків уперед. І раптом помітив двері в кінці коридору. Вони були прочинені. Ледь-ледь. Темрява всередині виглядала густішою, ніж мала бути. Едді завмер. Йому зовсім не хотілося туди йти. Але водночас з’явилось інше відчуття. Неприємне. Вперте. Наче якщо він зараз розвернеться — нагорі знову почнуть сміятись. Він стиснув зуби й рушив до дверей. Кроки лунали надто голосно. Чим ближче він підходив, тим сильніше відчував запах сирості й чогось старого. Майже гнилого. Двері повільно скрипнули, коли він штовхнув їх рукою. Квартира була порожня. Старий стіл. Перекинутий стілець. Брудний матрац у куті. І дзеркало на стіні. Едді машинально глянув у нього — і різко завмер. Відображення запізнилося. Лише на мить. Але цього вистачило. Його двійник у дзеркалі зупинився нерухомо аж на цілу секунду пізніше після того, як сам Едді вже зупинився. А потім повільно підняв голову. І усміхнувся. Едді різко відскочив назад. 
— Ні…
Голос зірвався хрипко. Він одразу підняв револьвер на дзеркало, сам не помітивши як. Відображення вже було звичайним. Переляканий товстий хлопець із тремтячою рукою. І це чомусь розлютило ще сильніше. Едді важко дихав, не опускаючи зброї. А потім раптом помітив дещо ще. На поверхні дзеркала повільно проступали темні плями. Наче волога. Ні. Наче хтось торкався скла брудними пальцями з іншого боку. Він застиг. Відбитки ставали чіткішими. Долоня. Потім друга. Наче щось по той бік скла повільно притискалося до нього зсередини. Едді відчув, як шлунок неприємно скрутило. 
— Пішли ви всі…
І в ту ж мить у коридорі за дверима щось голосно пробігло. Швидко. На диво важко. Едді різко обернувся. Порожньо. Але тепер у всьому комплексі ніби щось змінилось. Тиша вже не була мертвою. Вона стала настороженою. Наче будівля прокинулась і тепер знала, де саме він знаходиться. Едді повільно вийшов у коридор, не опускаючи револьвера. 
Повітря стало важчим. Тепер навіть старий житловий комплекс ніби звучав інакше. Десь у стінах щось потріскувало. Згори долинали тихі скрипи. А інколи — ніби приглушений шепіт, який одразу зникав, варто було прислухатись. Він ковтнув і рушив вперед. Кроки пришвидшились самі собою. 
Хотілося просто знайти кімнату, зачинити двері й перестати бачити все це хоча б на кілька хвилин. Але коридор раптом здався довшим, ніж був секунду тому. Едді насупився. 
— Та ні…
Він озирнувся назад. Сходів не було видно. Тільки нескінченний ряд дверей. Усередині повільно почала наростати паніка. Ні. Він точно не міг зайти так далеко. Едді швидко рушив уперед. 
Один із номерів квартир кинувся йому в очі. Двері були прочинені. І саме звідти долинув тихий сміх. Кілька голосів одразу. Приглушених. Наче хтось намагався сміятись тихо — але не дуже виходило. Едді відчув, як обличчя миттєво спалахнуло жаром. 
Навіть тут. Навіть тепер. Він стиснув револьвер так сильно, що аж побіліли пальці. І повільно підійшов до дверей. Сміх одразу стих. Наче там, усередині, почули його кроки. Едді завмер біля дверей, важко дихаючи. Кілька секунд нічого не відбувалося. Потім десь у квартирі тихо скрипнув паркет. Він відчув, як по спині пробіг холод. 
— Я знаю, що ви там, — пробурмотів він. 
Власний голос прозвучав жалюгідно. Це розлютило ще сильніше. Едді різко штовхнув двері. Квартира зустріла його темрявою й важким запахом пилу. Усе виглядало покинутим. Старий диван. Перекинуте крісло. Телевізор із тріснутим екраном. І нікого. Але відчуття чужої присутності нікуди не зникло. Навпаки. Воно стало ще ближчим. 
Едді повільно зайшов усередину. Під ногами хруснуло скло. І саме в цю мить у дальній кімнаті щось тихо ворухнулося. Він різко обернувся. На секунду йому здалося, що в темряві стоїть людина. Висока. Неприродно худа. І дивиться просто на нього. Едді відчув, як усе всередині різко похололо. Постать смикнулась. І раптом кинулась у бік дверей. 
— Ей!
Рука сама вихопила револьвер. Едді навіть не встиг подумати, що робить. У голові залишився тільки страх. Глухий. Тваринний. 
Постать вискочила в коридор. За мить унизу загуркотіли сходи. Едді кинувся слідом. Серце калатало так сильно, що майже заглушало всі інші звуки. Він бачив лише темний силует попереду. Той метнувся коридором першого поверху й зник у квартирі 101. Двері грюкнули. Едді налетів на них плечем. 
— Відчепись від мене!. . 
Він сам не зрозумів, кому це крикнув. Двері відчинились. Усередині було темно. І щось одразу кинулось на нього зліва. Едді закричав і натиснув на спуск. Постріл оглушив кімнату. Потім ще один. І ще. Спалахи виривали з темряви худе, перекошене тіло. Воно смикалось на підлозі, видаючи дивний задушений звук. А потім завмерло. Настала тиша. Тільки у вухах дзвеніло після пострілів. 
Едді стояв нерухомо, важко дихаючи. Револьвер тремтів у руці. Він повільно глянув вниз. Тіло лежало неприродно скручене. Обличчя майже не було видно. І саме від цього ставало ще гірше. Бо мозок уперто намагався зробити його людським. 
— Господи…
Усередині раптом майнула панічна думка. Треба сховати. Треба швидко сховати це. Він озирнувся й помітив старий іржавий холодильник у куті кухні. Майже машинально схопив тіло за руки й потягнув. Воно було важке. Занадто важке. Щось волочилось по підлозі з мокрим неприємним звуком. Едді ледве не закричав від огиди. 
— Рухайся!... 
Він смикнув сильніше, намагаючись запхати тіло в холодильник. Але саме в цю мить адреналін почав відступати. І разом із ним прийшло усвідомлення. Він щойно когось убив. По-справжньому. Не в думках. Не уві сні. Руки затремтіли так сильно, що він ледь не випустив револьвер. Шлунок різко скрутило. 
— Ні… ні…
Його хитнуло. Едді затулив рот рукою й кинувся у ванну. Впав перед старим брудним унітазом і його одразу почало рвати. Його рвало так сильно, що в очах темніло. Едді сидів на підлозі, обома руками вчепившись у старий брудний унітаз, ніби боявся впасти. Шлунок скручувало болючими спазмами один за одним. Піт стікав по обличчю. Дихати ставало важко. Перед очима все ще миготіли короткі спалахи пострілів. І те тіло на кухні. 
— Це був не я!... Не я це зробив!
Голос вирвався сам. Майже панічно. Він різко обернувся. У дверях стояв чоловік. Світле волосся. Втомлений погляд. Незнайомець здивовано насупився.
— Що?
— Клянуся, коли я зайшов сюди, він уже був мертвий!
— Про кого ти?..
Чоловік на секунду замовк.
— Хоча неважливо. Я Джеймс. Джеймс Сандерленд.
— Е... Едді...
Новий спазм різко скрутив шлунок, і його знову знудило.
— Едді, а хто той мрець на кухні?
— Я його не вбивав! Це не я!
— Та заспокойся. Я тобі вірю.
Едді підняв голову.
— Справді?
— Це цілком міг зробити той тип... з червоною пірамідою на голові.
— Що?
Едді розгублено кліпнув.
— Яка ще піраміда? Я бачив тут дивних людей... ну, або не зовсім людей... Але нікого такого. Я просто злякався і прибіг сюди.
Джеймс задумливо кивнув.
— Але тут теж небезпечно.
Едді нічого не відповів.
— Ти знаєш, що сталося з цим містом?
— Ні. Кажу ж, я взагалі не звідси. Просто випадково сюди потрапив.
— Випадково?
Джеймс уважно подивився на нього.
— Чи тебе щось сюди привело?
Едді на кілька секунд задумався.
— Можна сказати і так...
Джеймс кивнув.
— Гаразд. Як би там не було, нам треба забиратися звідси.
— Ти правий, — тихо сказав Едді. — Власне, я саме це й збирався зробити.
Він трохи помовчав.
— А ти?
— Я не піду, поки не закінчу своїх справ.
На мить у його голосі промайнуло щось дивне. Вперте. Майже приречене.
— Едді... будь обережний, добре?
Едді кивнув і опустив погляд.
— Так... Ти теж будь обережний.
Коли Джеймс вийшов із ванної, він ще довго сидів, вчепившись у холодний потрісканий фарфор, і намагався не думати про те, що лежить зараз на кухні. Минуло кілька хвилин, перш ніж тремтіння в руках почало слабшати. Дихання повільно вирівнювалось. Тиша в квартирі тепер уже не тиснула так сильно. Едді обережно підвівся. Ноги досі були ватяні. Він витер спітнілі долоні об шорти й кілька секунд просто стояв, дивлячись у темний дверний проріз кухні. Потім усе ж змусив себе підійти ближче. Тіло нікуди не зникло. Воно так само лежало біля старого холодильника — неприродно скручене, худе, майже ламане. Тепер, коли паніка трохи відступила, щось у побаченому починало здаватися неправильним. Не сам монстр. А вся ситуація. 
— Що ти взагалі таке?. . 
Голос прозвучав тихо й невпевнено. Він обережно придивився до тіла. І що довше дивився, то важче ставало зрозуміти. Воно справді було не схоже на звичайну людину. Але… Чи не здалося йому це? Після всього, що він уже тут побачив?Едді повільно опустив очі. У голові раптом промайнула страшна думка. А якщо це просто людина? Якщо він збожеволів? Якщо він щойно застрелив когось через власний страх? Від цього всередині миттєво похололо. Він різко відступив на крок. 
— Ні…
Але думка вже вчепилася в нього. Бо Джеймс, Лора… та дівчина біля цвинтаря… Вони ж виглядали нормально. Звичайні люди. Так, дивні. Налякані. Але люди. А це?.. Едді знову глянув на тіло. І раптом зрозумів, що більше не хоче підходити ближче. Наче боявся побачити щось, що остаточно розкриє всю правду. Едді ще кілька секунд стояв нерухомо. Потім повільно відвернувся. Дивитися на тіло ставало дедалі важче. Наче варто було затримати погляд трохи довше — і він почне бачити в ньому щось людське. А цього Едді зараз боявся найбільше. Він машинально дістав револьвер і глянув на нього. Великий. Важкий. Ще зовсім недавно зброя давала дивне відчуття впевненості. Наче тепер він нарешті може захиститися. Не бути тим, кого постійно заганяють у кут. Але після пострілів усе змінилося. Метал у руці більше не заспокоював. Тепер він ніби нагадував про те, що сталося кілька хвилин тому. Едді швидко сховав револьвер назад під светр. І в цей момент десь далеко в будівлі знову почувся скрип. Він завмер. Потім ще один звук. Наче хтось повільно пройшов коридором поверхом вище. Едді напружився, але цього разу страх уже був інший. Тепер він боявся не тільки того, що може ховатися в темряві. А й самого себе. Він ковтнув і повільно вийшов у коридор квартири. Повітря тут було холодніше. Сирість просочувала стіни. Десь капала вода. Звичайні звуки. Але тепер кожен із них здавався підозрілим. Едді повільно рушив до виходу. Йому раптом дуже захотілося вибратися з цієї квартири. З цього поверху. Можливо, навіть із самого комплексу. Але біля дверей він несподівано зупинився. У голові знову спливли слова Лори. «Ти так реагуєш, ніби це місто спеціально тебе лякає.» Едді насупився. А що, якщо вона помилялась? Що, якщо це місто й справді бачить його? Не так, як інших. Наче щось тут уже давно чекало саме на нього. Від цієї думки стало не по собі. 
Едді повільно вийшов із квартири 101 і обережно причинив за собою двері. Наче боявся, що те всередині раптом знову ворухнеться. Коридор був порожній. Але тепер тиша тут уже не здавалася мертвою. Вона ніби слухала. Едді повільно рушив до сходів. І раптом помітив дещо дивне. На стіні біля поштових скриньок хтось колись повісив велике дзеркало. Старе, мутне, вкрите темними плямами часу. Проходячи повз, він машинально кинув у нього погляд. І одразу завмер. Відображення коридору було порожнім. Самого Едді там не було. Серце різко провалилося кудись униз. Він ступив назад. І в ту ж секунду відображення з’явилося знову. Нормальне. Переляканий товстий хлопець у брудному светрі. Едді ще кілька секунд дивився на себе, важко дихаючи. Потім різко відвернувся. 
— Ні… Ні, зі мною все нормально…
Але навіть для самого себе це прозвучало жалюгідно. Він швидко рушив далі. Сходи вниз потонули в густій напівтемряві. І що нижче він спускався, то сильніше починав відчувати дивний запах. Сирість. Іржа. І ще щось. Ледь знайоме. А потім раптом зрозумів. Запах шкільної роздягальні після уроків фізкультури. Вогке повітря. Чужий сміх. Погляди. Щось усередині неприємно стиснулося. Він різко пришвидшив крок. І саме тоді десь унизу почувся тихий сміх. Одразу кілька голосів. Ніби хтось уже чекав на нього біля сходів. Едді завмер на сходах. Сміх унизу швидко стих. Наче його й не було. Тільки серце продовжувало важко стукати десь у горлі. Він кілька секунд стояв нерухомо, вдивляючись у темряву першого поверху. Нічого. Порожній коридор. Старі лампи. Тіні вздовж стін. Едді повільно видихнув і спустився нижче. Біля сходів лежала перекинута шафа для газет і рекламних листівок. Більшість паперів давно розмокли й злиплися в брудну сіру масу. Але один аркуш чомусь виглядав майже новим. Едді машинально нахилився й підняв його. Це була стара газетна вирізка. Пожовкла фотографія. Натовп людей біля озера. Поліція. Ноші, накриті тканиною. Заголовок був частково стертий вологою, але кілька слів ще можна було розібрати:
«…зникнення дітей…»
«…Толука…»
«…тіла так і не знайдено…»
Едді відчув неприємний холод усередині. Він перегорнув аркуш. На звороті хтось ручкою написав лише одне речення:
«Місто пам’ятає всіх. »
Едді відчув, як по спині пробіг легкий холодок. Він різко закрив журнал. 
— Хворі психи…
Але папір усе одно не викинув. Склав його й машинально засунув у кишеню. Поряд на стіні висів старий стенд із оголошеннями мешканців. Більшість аркушів давно зітліли. Та один плакат ще тримався. На ньому була реклама якогось місцевого свята біля озера Толука. Усміхнені люди. Повітряні кульки. Діти. Але волога роз’їла обличчя. Тепер усі вони виглядали так, ніби плавляться. Едді швидко відвернувся. Усе це місто було неправильним. Наче після того, як звідси пішли люди, тут залишилось щось, чого вже неможливо позбутися. Він уже хотів рушити далі, коли раптом помітив ще дещо. Унизу, біля виходу з комплексу, на дверях висів старий туристичний постер. 
«Сайлент Хілл — місце, де ви знайдете спокій. »
Частина плаката обгоріла. І через темні плями усмішка намальованої жінки виглядала моторошно живою. Едді затримав погляд лише на секунду. А потім йому раптом здалося, що намальовані очі дивляться прямо на нього. Едді завмер. Щось у цих очах було неправильне. Надто знайоме. Він насупився й мимоволі зробив крок ближче до плаката. Обгорілий папір тихо ворухнувся від протягу. І в ту ж мить у голові щось різко смикнулося. Наче старий спогад, який роками лежав десь дуже глибоко, раптом вирвали назовні силою. Ці очі. Він уже бачив їх колись. Не тут. Зовсім в іншому місці. 
Тепле світло. Шум дешевого кафе. Чийсь сміх за сусіднім столиком. І вона. Дівчина, на яку він тоді не міг нормально навіть дивитися. Бо варто було зустрітися з нею поглядом — і всередині все починало стискатись. Вона усміхалась йому. Спочатку. А потім… Картина різко смикнулась. Уже інші голоси. Гучніші. Чийсь короткий смішок. Її обличчя, яке раптом змінилось. Ніяковість. Жалість. І цей погляд. Наче вона тільки в ту мить по-справжньому його побачила. Едді різко відвернувся від плаката. Усередині все неприємно скрутилося. 
— Ні…
Він важко вдихнув, намагаючись відігнати спогад. Але найгірше було інше. Це обличчя на плакаті не просто нагадало її. На секунду йому здалося, що це й була вона. Неможливо. Едді повільно підняв очі назад на постер. Тепер там знову була просто намальована жінка. Чужа. Але холод усередині вже не зникав. Бо в голові раптом з’явилась інша думка. Звідки це місто могло знати про неї? Едді ще кілька секунд стояв перед плакатом, не зводячи погляду. Усередині повільно наростав липкий неспокій. Це вже не могло бути випадковістю. Басейн. Сміх. Дзеркала. Ті погляди у вікнах. І тепер це. Місто ніби постійно торкалося чогось особистого. Того, про що ніхто не мав знати. Едді повільно ковтнув. І раптом у голові виникла дивна думка. А що, якщо воно не просто лякає його? Що, якщо воно придивляється? Вивчає. Наче обережно копається всередині нього, перевіряючи реакцію. Що його злить. Що лякає. Що болить найбільше. Від цієї думки по шкірі пробіг холод. Едді машинально озирнувся. Порожній коридор. Але тепер Едді ніяк не міг позбутися відчуття, що це місце уважно за ним стежить. 
— Чого вам від мене треба?. . 
Голос прозвучав тихо й глухо. Ніхто не відповів. Тільки десь угорі знову тихо скрипнула підлога. Едді насупився. І раптом відчув дещо ще. Місто не просто тиснуло на нього. Воно ніби чекало. Наче хотіло побачити, що він зробить далі. І від цього ставало по-справжньому моторошно. Бо десь усередині вже народжувалося відчуття, яке лякало його значно більше за темряву чи монстрів. Едді повільно рушив до виходу з комплексу. Кроки лунали глухо й неприродно голосно. Здавалося, будівля ще довго буде пам’ятати звук пострілів. Біля дверей він мимоволі озирнувся назад. Темний коридор тягнувся вглиб комплексу, гублячись у тінях і сирості. І на секунду Едді раптом відчув дивне бажання повернутися. Наче там, у темряві, лишилось щось важливе. Щось, що стосувалося тільки його. Він одразу прогнав цю думку. 
— Чортове місце…
Старі двері важко скрипнули, коли він вийшов надвір. Туман став густішим. Вологе повітря одразу вдарило в обличчя. Едді повільно спустився сходами у двір. Порожній басейн тепер виглядав звичайно. Просто стара бетонна яма. Але він усе одно старався туди не дивитися. Десь далеко, за туманом, протяжно завила сирена. Звук був глухий і неприродно далекий. Едді завмер. Сирена поступово наростала, проходячи крізь усе місто, ніби повільна хвиля. І разом із нею щось почало змінюватися. Світло. Повітря. Сам туман ніби потемнів. Едді озирнувся навколо. У вікнах комплексу раптом почали зникати слабкі відблиски світла. Один за одним. Наче будівля повільно занурювалась у щось глибше й темніше. 
— Що за?. . 
Десь усередині «Вудсайду» почувся далекий металевий гуркіт. А потім ще один. Наче величезні механізми почали рухатися десь за стінами. Едді відчув, як усередині знову наростає паніка. Місто ніби переставало прикидатися порожнім. І тепер починало показувати щось інше. Звук сирени звучав над містом довго. Монотонно. Наче попередження. Едді стояв посеред двору й відчував, як усередині повільно наростає паніка. Щось було не так. Не просто страшно. Саме неправильно. Повітря ставало важчим із кожною секундою. Туман темнів просто на очах. А тоді десь угорі щось різко загуркотіло. Едді здригнувся й підняв голову. Фасад «Вудсайду» ніби почав змінюватися. Стара фарба темнішала. Стіни вкривалися плямами іржі. Деякі вікна раптом стали абсолютно чорними, наче за ними більше не було кімнат. Сирена замовкла. І в ту ж мить місто накрила темрява. Не ніч. Щось інше. Едді різко озирнувся. Басейн позаду тепер був повний густої чорної води. У її глибинах щось ворушилось. Він відступив. І почув звук металу. Скрегіт. Десь зовсім близько. Із туману повільно почали проступати постаті. Худі. Ламані. Вони рухались неприродно, ніби їхні тіла були зібрані неправильно. Едді відчув, як у грудях все стиснулося. Один із монстрів раптом різко сіпнувся в його бік. 
— Ні!
Постріл гримнув над двором. Потім ще один. І ще. Едді почав задкувати, стріляючи майже навмання. Гільзи дзвеніли по мокрому бетону. Монстри падали. Але десь у тумані вже рухались інші. Їх ставало більше. Значно більше. Він кинувся до дверей комплексу. Коридори всередині тепер виглядали зовсім інакше. Стіни вкрилися брудними металевими решітками. Стеля місцями блищала від густої темної вологи, що повільно стікала вниз по стінах. А за стінами постійно щось гуркотіло й скреготало. Наче весь будинок перетворився на один величезний механізм. 
Едді біг майже навмання. Іноді стріляв у темряву. Іноді просто ховався в кімнатах, затискаючи рот рукою, поки щось важке проходило зовсім поруч у коридорі. Час тут ніби зупинився. Він уже не розумів, скільки минуло хвилин. Чи годин. Лише сирість. Темрява. Скрегіт металу. І постійне відчуття, що місто тепер бачить його наскрізь. А потім сирена пролунала знову. Так само раптово. Монстри завмерли. Темрява почала відступати. Іржа на стінах повільно зникала. Металевий гуркіт стихав десь у глибині будівлі. Едді сидів на підлозі в якійсь квартирі, важко дихаючи й стискаючи револьвер мокрими руками. А за вікном уже знову був звичайний туманний Сайлент Хілл. Тихий. Порожній. Наче нічого й не сталося. Едді повільно підійшов до вікна. Надворі була ніч. Але тепер він уже розумів. У цьому місті існувала не просто ніч. І не просто темрява. Наче Сайлент Хілл мав інший бік. Глибший. Наче під усією цією іржею, туманом і руїнами ховалося щось старе, темне і голодне. І сирена була межею. Після неї місто ставало чимось іншим. Місто ніби засинало й прокидалося. І коли прокидалося — випускало назовні щось таке, чого не повинно існувати. Едді мимоволі стиснув револьвер сильніше. Бо тепер знав ще одну страшну річ. Це повернеться знову.  Але зараз місто ніби знову затихло. Темрява відступила. Скрегіт металу зник. І Сайлент Хілл знову став схожий на покинуте туманне місто. Едді повільно глянув у вікно. Небо зовні посвітлішало. Темно-сіре. Брудне. Але вже не чорне. І тільки тепер до нього почало доходити. Тут не було нормального дня і ночі. Була темрява. А після неї — щось схоже на день. Наче місто переживало короткий напад божевілля, а потім знову вдавало спокій. День ночі. Перерва. Час, коли можна перевести подих перед тим, як усе почнеться знову.
Едді відвернувся від вікна. Його погляд випадково впав на старий плакат, пришпилений до стіни біля дверей. Папір давно пожовтів по краях. На ньому усміхнений чоловік у діловому костюмі тиснув руку самому собі. Поруч стояв похмурий, неголений невдаха. Внизу великими літерами було написано:
«Кожен новий день — це шанс стати кращим.»
Едді дивився на плакат кілька секунд. Потім криво посміхнувся.
— Авжеж...
Чомусь саме зараз ці слова здалися йому особливо безглуздими. І раптом Едді відчув, наскільки сильно втомився. Це навалилося на нього не одразу. Просто в якийсь момент ноги стали важкими. Думки — повільними. А очі почало різати від бажання просто заплющити їх хоча б на кілька хвилин. За останній час він пережив забагато. Постріли. Монстри. Сирена. Ці кляті спогади. І місто, яке ніби постійно лізло йому в голову. Едді важко видихнув і вийшов із будівлі. Вулиці знову були тихими. Лише туман повільно плив між будинками. Він сам не пам’ятав, як дістався Нілі-стріт. Йшов майже машинально, час від часу нервово озираючись на кожен звук. Аж поки не помітив стару крамницю одягу. Вивіска над входом ще трималась: «Модний салон». Одне з вікон було розбите. Едді обережно зазирнув усередину. Тиша. Манекени в пилюці. Старий одяг на підлозі. Нічого живого. Він повільно зайшов у магазин. Тут пахло тканиною, сирістю й старим деревом. Дивно нормальний запах після всього, що він сьогодні пережив. На одному зі столів серед пилу стояла невелика рекламна фігурка з вітрини. Гладке пластмасове обличчя. Круглі щоки. Коротке темне волосся. Едді мимоволі затримав на ній погляд. Було щось знайоме в цих рисах. Наче хтось намагався зліпити його самого по пам'яті, а потім покинув тут збирати пил. Дивне відчуття тривало лише мить. Едді втомлено потер очі й рушив далі. За прилавком виявились двері в маленьке підсобне приміщення. Тісне. Захаращене коробками. Але в кутку стояв старий продавлений диван. Едді кілька секунд просто дивився на нього. І в цю мить той диван виглядав мало не найкращою річчю в усьому місті. Він важко сів, поклав револьвер поруч і сперся головою на стіну. Лише на хвилину. Просто перепочити. Але очі закрилися самі. І вже за кілька секунд Едді провалився в важкий і тривожний сон. 

- Страшний сон, який не закінчився. -

Едді різко прокинувся. І не одразу зрозумів, де знаходиться. Кілька секунд перед очима ще стояла темрява зі сну. Сирі коридори. Чийсь сміх. Скрип металу десь зовсім поруч. А потім усе розсипалося. Залишилось тільки важке липке відчуття страху. Едді повільно сів на дивані й провів долонею по обличчю. Футболка прилипла до спини від поту. Голова гуділа. Він намагався згадати, що саме йому снилось, але спогади розлазились, ніби мокрий папір. Лише уривки. Темна вода. Чиїсь очі у тумані. І голоси. Багато голосів, які сміялися з нього десь у темряві. Едді різко видихнув і потер очі. 
— Господи…
За вікном усе ще стояв той самий брудно-сірий день. Тихий. Нерухомий. Наче місто терпляче чекало, поки він прокинеться. Від цієї думки стало неприємно. Він швидко підняв револьвер із підлоги й машинально перевірив барабан. Руки ще трохи тремтіли. Але тепер уже не так сильно. Усередині залишилась тільки виснажена порожнеча. І небажання залишатися тут довше. 
Едді повільно встав із дивана. У голові раптом промайнула Лора. Дивно, але ця думка трохи повернула його до тями. Цікаво, де вона зараз? Чи бачить вона всі ці жахи так само, як він? Чи для неї Сайлент Хілл просто покинуте місто? Едді задумався. Ні. Вона поводилась занадто спокійно. Наче місто її майже не чіпало. І чомусь ця думка одночасно заспокоювала й дратувала. Він повільно вийшов із підсобки, пройшов повз запилені манекени й визирнув на вулицю. Туман став трохи рідшим. Десь удалині виднілись старі вивіски крамниць на Нілі-стріт. І саме тоді Едді дещо згадав. Неподалік від «Вудсайду» він бачив супермаркет. «Гранд Маркет». 
Тоді він майже не звернув уваги. Але тепер ця думка раптом здалась важливою. Якщо в місті ще можна знайти щось корисне — то саме там. Їжу. Воду. Можливо, патрони. А може й відповіді. Хоча останнього Едді вже боявся найбільше. Він натягнув бейсболку нижче на очі й повільно рушив уздовж вулиці крізь туман. Назустріч чомусь знову тягнуло тим самим металевим запахом, який він тепер починав ненавидіти. 
Вивіска «Гранд Маркету» проступила з туману не одразу. Кілька літер уже не світилися. Решта тьмяно мерехтіла над брудними автоматичними дверима, які давно перестали працювати. Едді обережно протиснувся всередину. У магазині було напівтемно. Лише де-не-де крізь запилені вікна пробивалось сіре денне світло. Повітря тут стояло важке. Запах старого пластику, вологи й чогось зіпсованого змішувався в неприємну густу кашу. 
Едді повільно рушив між рядами. Більшість полиць уже були порожні. Наче до нього тут побували десятки людей. Або щось інше. Він насупився й почав гарячково шукати хоч щось корисне. Пальці нервово перебирали старі упаковки. Прострочені снеки. Роздуті банки. Пляшки з мутною водою. Нарешті на одній із нижніх полиць знайшлася пачка крекерів, яка виглядала більш-менш нормально. Едді одразу розірвав упаковку й жадібно запхав кілька штук до рота. Смак був майже картонний. Але шлунок після всього пережитого вимагав хоч чогось. І саме тоді він помітив, що ліхтарик у руці почав світити зовсім тьмяно. Світло слабко смикнулося кілька разів. 
— Тільки не зараз…
Едді нервово стукнув по корпусу. Ліхтарик ще раз блимнув і ледь не згас. Усередині неприємно похололо. Після тієї темряви він уже не хотів залишатися без світла навіть на хвилину. Едді швидко озирнувся й рушив далі між рядами, шукаючи батарейки. Десь далеко в глибині магазину раптом почувся тихий звук. Наче хтось повільно пересунув візок. Едді одразу завмер. Звук повторився. Тихий металевий скрип коліс по плитці. Десь у дальніх рядах. 
Він повільно підняв голову. Магазин знову затих. Тільки старі лампи ледь чутно гуділи під стелею. Едді машинально поклав руку на револьвер. Після «Вудсайду» тіло вже саме чекало чогось поганого. Він повільно рушив між полицями, намагаючись не шуміти. Світло ліхтарика ставало дедалі слабшим. Жовтий промінь ледве розрізав напівтемряву попереду. На кількох полицях валялися розкидані дитячі іграшки. Маленька пластмасова лялька з білявим волоссям лежала просто посеред проходу, дивлячись у стелю порожніми очима. Едді на мить зупинився. Чомусь вона нагадала йому когось. Але думка так і не встигла оформитися. Едді швидко переступив через неї. І раптом знову почув звук. Уже ближче. Скрип. Повільний удар металу об метал. Наче хтось обережно штовхав візок десь за сусіднім рядом. Едді відчув, як серце починає битись швидше. 
— Є тут хтось?. . 
Голос прозвучав тихо й напружено. Ніхто не відповів. Але за кілька секунд у дальньому проході щось ворухнулося. Він різко направив туди ліхтарик. І світло вихопило силует. Людський. Худа постать у брудному одязі стояла біля перекинутого візка й дивилась прямо на нього. Едді завмер. Постать теж не рухалась. А потім ліхтарик остаточно здох. Темрява миттєво накрила магазин. І десь попереду одразу почувся тихий сміх. Едді різко відсахнувся назад. У грудях усе обірвалося. Сміх у темряві прозвучав зовсім близько. Він судомно поліз у кишені, мало не впустивши ліхтарик на підлогу. 
— Давай… давай…
Пальці нарешті намацали маленьку упаковку батарейок, яку він машинально схопив із полиці кілька хвилин тому. Едді навіть не пам’ятав, коли саме це зробив. Руки тремтіли так сильно, що він ледве відкрив кришку ліхтарика. Темрява навколо ніби ворушилась. Десь у магазині щось тихо скрипнуло. Потім ще раз. Едді важко дихав, поспіхом вставляючи батарейки. Одна випала й дзенькнула по плитці. 
— Чорт…
Він майже навпомацки схопив її й нарешті защіпнув кришку. Ліхтарик блимнув. Раз. Другий. І вузький промінь світла знову прорізав темряву магазину. Едді одразу направив його вперед. Прямо на ту постать. І завмер. Це був манекен. Старий пластиковий манекен у брудній жіночій куртці. Один із тих, що стояли біля входу в магазин багато років тому. Його неприродно бліде обличчя дивилось просто на Едді порожніми намальованими очима. Кілька секунд він просто мовчки стояв, важко дихаючи. А потім нервово засміявся. Коротко. Хрипко. 
— От же ж чортівня…
Він провів долонею по обличчю й опустив револьвер. Серце досі шалено калатало. Але тепер разом зі страхом прийшло інше відчуття. Втома. Ніби місто повільно висмоктувало з нього сили, змушуючи боятися вже навіть власної тіні. Едді ще раз глянув на манекен. І на секунду йому здалося, що той стоїть трохи інакше, ніж кілька митей тому. Він одразу відвернувся. Перевіряти не хотілося. Та й узагалі — бажання залишатися в «Гранд Маркеті» зникло остаточно. Едді швидко запхав батарейки, крекери й ще кілька дрібниць до рюкзака, не перестаючи нервово озиратися між рядами. Магазин тепер здавався йому пасткою. Надто тихим. Наче щось терпляче чекало, поки він знову розслабиться. 
Він майже з полегшенням вийшов назад на вулицю. Сире повітря вдарило в обличчя. Туман усе ще повільно плив між будинками, але після темряви супермаркету навіть це місто зараз здавалося трохи менш задушливим. Він уже збирався рушити далі, коли щось яскраве привернуло увагу. Посеред брудного тротуару лежала тонка кольорова книжечка. Комікс. Едді підняв його. Обкладинка була майже новою, ніби її поклали сюди зовсім недавно. На малюнку товстий лицар у блискучих обладунках сидів на кволому коні, який ледве тримався на ногах. Над головою героя великими літерами красувався напис:
«Неймовірні пригоди сера Бульдрама!»
Нижче дрібнішим шрифтом:
«Найневдалішого лицаря королівства.»
Едді скривився. Перегорнув кілька сторінок. Сер Бульдрам постійно потрапляв у дурні ситуації. Ламав мости під власною вагою. Застрявав у дверях. Падав з коня. Інші лицарі сміялися з нього майже на кожній сторінці. Едді швидко закрив комікс і рушив далі вздовж Катц-стріт. Потім звернув на Мансон-стріт. Старі будинки тягнулися обабіч дороги темними розмитими силуетами. Десь далеко блимала несправна вивіска. Іноді з туману проступали кинуті машини або рекламні щити, вкриті іржею та брудом. Місто ніби повільно розсипалося просто на очах. Едді звернув на Ренделл-стріт. Коли попереду з туману виринув госпіталь Брукхейвен, Едді мимоволі сповільнив крок. Велика темна будівля здіймалась над вулицею неприродно мовчазною громадою. Кілька вікон були настільки чорними, що скидалися не на кімнати, а на провали в стіні. Едді призадумався. Лора щось згадувала про це місце. Але зараз навіть думка зайти туди викликала важке неприємне відчуття в животі. Госпіталь виглядав… неправильно. Наче саме місто дивилося на нього крізь ці темні вікна. 
— Та ну його в…
Він швидко відвів погляд і рушив далі. І саме там крізь туман проступила інша вивіска. Стара неонова реклама, яка дивом ще працювала. Стриптиз-клуб «Хевенс Найт». Едді мимоволі завмер. Усередині щось неприємно стиснулося. Треба було йти далі. Він це розумів. Але погляд усе одно залишався прикутим до тьмяного червоного неону над входом. І що довше він дивився, то сильніше з’являлося дивне відчуття. Наче місто тихо штовхає його саме туди. Едді нервово ковтнув. І сам не до кінця розуміючи чому, повільно рушив до дверей клубу. Двері «Хевенс Найту» важко рипнули, коли Едді зайшов усередину. І одразу завмер. Усередині було тепло. Після сирого холодного міста це відчувалось майже неприродно. У напівтемряві повільно мерехтіли червоні лампи. Десь тихо грала музика. Стара. Приглушена. Наче клуб досі працював. Це було неправильно. У всьому місті не було ні душі. Але тут… Тут ніби хтось ще жив. Він повільно рушив між столиками. На підлозі валялися порожні пляшки. Деякі стільці були перекинуті. Але водночас у повітрі все ще висів слабкий запах парфумів, алкоголю й сигаретного диму. Наче люди вийшли звідси лише кілька хвилин тому. Едді ковтнув. Усередині дивно змішались тривога й цікавість. І саме тоді він помітив щось на одному зі столиків. Стару відеокасету. Едді машинально підняв її. І завмер. Він уже бачив цю обкладинку. Колись давно.
Спогад накрив його так раптово, що навколишній бар почав розчинятися. Невеликий магазин для дорослих. Йому щойно виповнилося вісімнадцять. Він довго не наважувався зайти всередину. А коли все ж зайшов, то ходив між полицями, роблячи вигляд, що просто розглядає товар. Насправді серце калатало як скажене. Тоді він побачив цю касету. Взяв її до рук. Почав читати напис на звороті. А потім побачив фотографію. Жінка усміхалася прямо в камеру. Красива. Настільки красива, що він на якийсь час забув, де знаходиться. Просто стояв і дивився. Уявляючи собі щось, чого ніколи не мав. Не секс. Навіть не кохання. Просто те, що хтось може подивитися на нього без огиди.
А потім почув гучний сміх. Він обернувся. Біля входу стояла компанія підлітків. Хтось показував на нього пальцем. Хтось уже ледве стримував сміх. Жар миттю вдарив у щоки. Він кинув касету назад на полицю й майже вибіг надвір. Спогад урвався. Едді стояв посеред покинутого бару. Стара касета все ще лежала в його руці. На мить йому здалося, що Сайлент Хілл знайшов її спеціально для нього. Наче місто терпляче перебирало його спогади один за одним. І чомусь завжди обирало найболючіші. Едді відчув, як у грудях знову піднімається знайоме роздратування. Не на місто. На самого себе.
Він різко кинув касету на підлогу. Пластик тріснув. І тільки тоді рушив до сцени. І саме тоді почув тихий жіночий сміх. Десь угорі. Едді різко підняв голову. На балконі другого поверху на секунду промайнула жіноча постать. Довгі ноги. Темне волосся. Вона повільно зникла за дверима. Едді відчув, як усередині все різко стиснулося. 
— Ей!. . 
Голос прозвучав хрипко й невпевнено. Відповіді не було. Але за кілька секунд десь у глибині клубу знову почувся сміх. Уже ближче. І цього разу в ньому не було насмішки. Наче хтось грався з ним. Запрошував. Едді сам не помітив, як пішов на звук. Коридор за сценою був вузький і темний. Червоне аварійне світло ковзало по стінах, роблячи все навколо схожим на сон. Або марення. Він проходив повз гримерки, повз дзеркала з лампочками, частина яких ще тьмяно світилась. І в одному з дзеркал раптом помітив рух. Жіноча фігура стояла просто за ним. 
Едді різко обернувся. Нікого. Лише тихий сміх десь попереду. Серце калатало вже не тільки від страху. Було щось ще. Те, що він роками намагався ховати навіть від самого себе. Бажання. Дурне. Жалюгідне. Просто хоч раз відчути, що хтось дивиться на нього не з огидою. Не зі сміхом. А інакше. І місто ніби зрозуміло це одразу. Бо попереду знову майнула жіноча постать. І цього разу вона не тікала. Вона чекала. Едді завмер посеред коридору. Серце калатало так сильно, що віддавало в скронях. Постать стояла в напіввідчинених дверях гримерки. У червоному аварійному світлі її силует здавався майже нереальним. Струнка. З легко нахиленою набік головою. Вона дивилась прямо на нього. І усміхалась. Не глузливо. М’яко. Наче давно чекала саме його. Едді відчув, як пересохло в роті. Усе всередині кричало, що це неправильно. Що треба розвернутися й піти. Але ноги самі повільно рушили вперед. Вона відступила вглиб кімнати. Наче запрошуючи. Едді переступив поріг. Гримерка була невеликою. Уздовж стін тягнулися дзеркала з тьмяними лампочками. На столиках лежали розсипані пудри, пензлі, зім’яті серветки. У повітрі стояв солодкий запах парфумів. Жінка сиділа на краю старого дивана, закинувши ногу на ногу. Її обличчя все ще губилося в тіні. Але усмішка залишалась. 
— Ти довго йшов, — тихо сказала вона. 
Голос був низький, із ледь помітною хрипотою. У ньому бриніли якісь дивні теплі нотки, від яких по шкірі пробігло легке тремтіння. Він сам не зрозумів чому, але раптом згадав, як давно востаннє чув, щоб жінка говорила з ним так близько і так м'яко. Едді мовчав. Він не знав, що відповісти. Ніколи не знав. Саме це завжди все псувало. Кожна розмова. Кожен погляд. Він починав плутатись, потіти, говорити дурниці. А потім бачив це. Спершу ніяковість. Потім жалість. Або сміх. Але зараз нічого такого не було. Жінка просто дивилась на нього. Спокійно. Уважно. Наче в ньому справді було щось варте уваги. 
— Підійди ближче. 
Едді ковтнув і зробив кілька кроків. Вона простягнула руку й легко торкнулася його долоні. Від цього дотику його наче струмом вдарило. Він завмер. Усередині все перемішалося. Захват. Недовіра. Сором. І болісна, майже дитяча надія, що цього разу все буде інакше. Жінка ледь усміхнулась і потягнула його до себе. Її пальці ковзнули по його зап’ястю і на коротку мить Едді дозволив собі повірити, що місто нарешті перестало з нього знущатися. Що хоча б тут йому дозволять просто бути бажаним. А тоді він випадково глянув у дзеркало за її спиною. І кров у жилах миттєво похолола. Бо в дзеркалі її усмішка була зовсім іншою. Ширшою. Неприродно широкою. І повною тихого, зловтішного сміху. Едді різко сіпнувся назад. Жінка одразу відпустила його руку. 
— Що таке?. . 
Голос залишався м’яким. Майже турботливим. Але тепер Едді вже чув у ньому щось інше. Щось слизьке. Ніби за кожним словом ховався сміх. Він важко дихав, не відводячи погляду від дзеркала. У відображенні жінка повільно нахилила голову набік. І усмішка стала ще ширшою. Ненормально широкою. А тоді її губи у дзеркалі ледь розімкнулися. 
— Ти ж цього хотів…
Едді відчув, як усередині все похололо. Він кліпнув і знову подивився на неї. Вона сиділа нерухомо, ніби нічого дивного не сталося. 
— Я… я не…
Голос зірвався. Він сам не розумів, кому зараз виправдовується. Їй. Чи місту. Жінка повільно підвелась із дивана. Із кожним її рухом щось ставало не так. Надто плавно. Надто неприродно. Наче вона не йшла, а ковзала підлогою. Едді почав задкувати. Усередині знову піднімалась паніка. Та сама, знайома. Разом із соромом. Бо найгірше було не те, що це чудовисько його лякало. А те, що якась частина його досі хотіла, щоб вона підійшла ближче. І від цього ставало огидно самому від себе. Жінка тихо засміялась. І цього разу Едді вже точно почув у її сміху насмішку. Злу. Знайому. Так сміються люди, коли бачать щось жалюгідне. Він різко вихопив револьвер. 
— Не підходь!
Постать завмерла. А потім у дзеркалах кімнати раптом почали з’являтись інші відображення. Такі самі жінки. Десятки. Вони дивились на нього й усміхались. Хтось тихо хихикав. Хтось щось шепотів. 
— Ти ж хочеш цього…
— Тобі ж самотньо…
— Бідний Едді…
— Жалюгідний…
— Дивись, як він тремтить…
Голоси почали зливатися в один суцільний шепіт. Едді закричав і вистрілив у дзеркало. Скло вибухнуло уламками. Світло в гримерці миттєво згасло. І десь зовсім поруч пролунав уже не жіночий сміх. А щось хрипке. Голодне. Едді відскочив до дверей, мало не перечепившись через стілець. Темрява в гримерці стала густою й липкою. Лише червоне аварійне світло десь у коридорі слабо миготіло крізь прочинені двері. А тоді в темряві щось ворухнулося. Повільно. Із глухим вологим звуком. Едді направив туди ліхтарик. І ледь не закричав. Те, що кілька секунд тому виглядало як жінка, тепер стояло посеред кімнати неприродно зламаною фігурою. Ноги викривились під дивними кутами. Шкіра на обличчі ніби сповзала вниз, оголюючи темну блискучу плоть під нею. Але найгірше були очі. Вони досі дивились на нього майже ніжно. І від цього ставало по-справжньому моторошно. Монстр повільно нахилив голову. А потім кинувся вперед. Едді вистрілив майже впритул. Постріл гримнув у вузькій кімнаті так гучно, що задзвеніло у вухах. Чудовисько сіпнулося, врізалось у дзеркало й з хрипким вереском впало на підлогу. Але одразу почало підводитися знову. Неправильно вигинаючи руки. Наче кістки всередині були м’якими. 
— Здохни вже!
Едді стріляв ще і ще. Уламки скла сипались зі стін. Червоне світло миготіло, ніби ось-ось мало згаснути. Монстр нарешті затих біля дивана, тихо смикаючись у калюжі темної рідини. У кімнаті запала тиша. Лише Едді важко дихав, не опускаючи револьвера. Серце калатало дико. А в голові пульсувала тільки одна думка. Місто знову це зробило. Знову залізло йому в голову. Взяло щось, про що він навіть самому собі боявся признаватись… І перетворило це на черговий кошмар. Едді повільно опустив револьвер. Йому раптом стало нестерпно гидко. Не від монстра. Від себе. Бо якась частина його досі пам’ятала той перший дотик. І те коротке відчуття, що він комусь потрібен. Він важко зітхнув і зробив крок назад. І саме тоді помітив дивну річ. Повітря навколо змінилось. Воно стало холоднішим. Значно холоднішим. Едді завмер. Із рота повільно вирвався клубок пари. 
— Що за…
Ліхтарик тремтів у його руці, ковзаючи по кімнаті. На металевих поручнях сцени вже проступав тонкий білий іній. На пляшках за барною стійкою. На підлозі. Холод розповзався приміщенням просто на очах. Наче щось невидиме дихало йому в спину крижаним подихом. Едді нервово обхопив себе руками. Але мороз ішов не зовні. Він відчував це. Холод ніби піднімався зсередини. Із самого дна грудей. І разом із ним поверталось те саме липке відчуття сорому й огиди до себе. Йому раптом здалося, що стіни клубу теж починають змінюватись. Чорні плями вологи ставали схожими на замерзлі потьоки. Металеві двері вкривались памороззю. А десь у далині почав народжуватись глухий низький гул. Наче працювали величезні старі холодильні машини. Едді відчув справжню паніку. Бо тепер він починав розуміти. Місто не просто лякало його. Воно витягувало назовні те, що він усе життя ховав усередині. Самотність. Сором. Образу. Холод. І цей холод тепер ставав реальним. 
Десь у глибині клубу раптом пролунав далекий металевий гуркіт. Едді одразу здригнувся. А потім почув сирену. Знову. Сирена прорізала клуб різким, болючим виттям. Едді здригнувся всім тілом. 
— Ні… ні, ні…
Десь у глибині «Хевенс Найту» вже починався той самий знайомий гуркіт. Металевий. Наче величезні механізми прокидались десь під містом. Червоне світло миготіло дедалі сильніше. Стіни клубу ніби темнішали просто на очах. Іржа проступала на дверях, на трубах, на дзеркалах. Едді навіть не став дивитися на мертве чудовисько. Він просто кинувся геть із гримерки. Коридори клубу вже змінювалися. Під ногами з’являлась волога темна слизь. Десь за стінами чулося важке дихання й тихі стогони. Наче сама будівля починала оживати. Едді біг майже навмання. Ледь не врізаючись у столи й двері. А коли вискочив надвір — місто вже знову поглинала темрява. Туман почорнів. Ліхтарі згасли. І десь зовсім близько у вулицях почали рухатись силуети. Більше, ніж раніше. Значно більше. 
Едді почув позаду вологий тупіт і одразу кинувся бігти. Постріли гримнули в темряву. Один із монстрів впав. Але інші продовжували рухатись крізь туман. Хриплячи. Скриплячи чимось металевим. Едді задихався. Ноги вже ледь слухались після всього пережитого. І саме тоді крізь темряву попереду проступив силует госпіталю Брукхейвен. Велика чорна будівля виглядала тепер ще гірше. Наче не лікарня. А старий морг із минулого століття. Едді майже влетів усередину й одразу хряснув дверима за собою. І завмер. Усередині було тихо. Але ця тиша лякала сильніше за крики. Ліхтарик ковзнув по стінах. І Едді відчув, як холод проходить по спині. Госпіталь виглядав так, ніби повернувся в якесь дуже давнє минуле. Стіни були вкриті старими потрісканими плитками. На металевих каталках лежали брудні закривавлені простирадла. А в повітрі стояв важкий запах ліків, цвілі й чогось гнилого. На одній зі стін висіла стара вицвіла схема карантинних палат. Едді ковзнув по ній поглядом і відчув, як усередині все стислося. Чума. Це місце виглядало так, ніби тут колись помирали сотні людей. І частина їх так і залишилась тут. 
Десь далеко в коридорах почувся кашель. Сухий. Болісний. Едді різко обернувся й майже побіг уздовж коридору. Порожні палати миготіли по боках. У деяких на ліжках лежали темні нерухомі форми під простирадлами. Він навіть не хотів перевіряти, чи це справді тіла. Нарешті Едді влетів у маленьку процедурну кімнату й різко зачинив двері. Потім ще й підпер їх старою металевою тумбою. За дверима майже одразу щось тихо пройшло коридором. Повільно. Шаркаючи ногами. Едді сидів на підлозі, притискаючи до грудей револьвер, і боявся навіть дихати. Сирена давно стихла. Але темрява навколо жила ще якийсь час. Десь у стінах чулося бурмотіння. Кашель. Скрип старих ліжок. І зрештою виснаження все ж перемогло страх. Сам не помітивши коли, Едді просто провалився в тривожне напівзабуття. А прокинувся вже тоді, коли навколо все стихло. Якийсь час він просто сидів на підлозі, не рухаючись. Прислухався. Жодного скреготу. Жодного кашлю за стінами. Лише тиша. 
Едді повільно підвівся. Тіло ломило так, ніби його всю ніч били. Він відсунув металеву тумбу й обережно прочинив двері. Коридор знову виглядав майже нормально. Якщо це слово взагалі ще підходило для Сайлент Хілла. Старі стіни. Тьмяне світло. Порожні палати. Але та моторошна темрява відступила. 
Едді швидко рушив до виходу, не бажаючи залишатися тут ані хвилини довше. Уже біля сходів його погляд зачепився за схему госпіталю на стіні. Старий план першого поверху. Пожовклий папір під потрісканим склом. Коридори. Палати. Кабінети. І червоний кружок із позначкою місця. Едді машинально глянув на напис поруч. І завмер. Замість звичного «Ви знаходитесь тут» під кружком було надруковано:
«Головний герой власних фантазій знаходиться тут.»
Кілька секунд він просто дивився на слова. Потім повільно озирнувся. Коридор був порожній. Лише тьмяне світло ламп і далеке дзижчання проводки.
— Дуже смішно...
Але голос прозвучав не так впевнено, як йому хотілося б. Бо це вже був не перший раз, коли Сайлент Хілл торкався саме тих спогадів і думок, про які він волів би забути.
Коли він вийшов надвір, прохолодне повітря одразу вдарило в обличчя. Місто знову потонуло в сірому тумані. Але тепер небо ніби стало трохи світлішим. Можливо, був ранок. Хоча в Сайлент Хіллі це майже неможливо було зрозуміти. Час тут ішов якось неправильно. Едді важко видихнув і вже хотів рушити далі, коли раптом почув знайомий голос:
— Ну й вигляд у тебе. 
Він різко обернувся. Лора стояла біля огорожі госпіталю й байдуже колупала носком черевика потрісканий асфальт. Наче просто чекала на нього. Едді на секунду навіть не повірив, що це справді вона. Після всього пережитого вигляд живої нормальної людини здавався майже дивом. 
— А я вже думав, що залишився тут сам.
Вона скептично глянула на нього. 
— Ти виглядаєш так, ніби тебе переїхала вантажівка. 
— Можливо, майже так і було…
Лора фиркнула. Але цього разу без злості. Вона кілька секунд уважно дивилась на нього. 
— Ти знову щось бачив?
Едді одразу відвів погляд. 
— Не знаю…
Це прозвучало тихо й виснажено. Лора зітхнула. 
— Ну, принаймні ти ще живий. Це вже непогано для цього місця. 
Вона рушила вздовж вулиці, жестом показавши йому йти за нею. Едді кілька секунд вагався, а потім мовчки пішов слідом. Поруч із нею місто чомусь здавалося трохи менш страшним. Хоча він уже починав думати, що проблема не в місті. А в ньому самому.
Поки Лора впевнено крокувала попереду, Едді машинально дивився собі під ноги. Саме тому він і помітив малюнок. Кольорова крейда. Хтось намалював великого кота. Малюнок був дитячим і трохи незграбним, але напрочуд живим. Кіт усміхався, а поруч хтось криво домалював сердечко. Едді мимоволі сповільнив крок. Дивно. Посеред туману, покинутих будинків і всього того божевілля, яке він пережив за останні години, цей простий дитячий малюнок виглядав майже недоречним. І саме тому чомусь грів душу. Він перевів погляд на Лору. Та якраз ішла трохи попереду, не озираючись. І вперше за довгий час Едді відчув щось схоже на спокій. Ніби поки вона поруч, це місце не наважиться показати йому найгірше. 
— Куди ми йдемо? — нарешті спитав він. 
— У боулінг-клуб. 
— Що?
— А що такого? — Лора байдуже знизала плечима. — Там тихо. І наче без монстрів. Поки що. Едді мимоволі криво посміхнувся. Після всього це прозвучало майже як запрошення на нормальний відпочинок. І вони повільно рушили крізь туман у бік боулінгу «Пітс Боул-О-Рама». Дорога до боулінгу минула тихо. Лише їхні кроки глухо віддавались у порожніх вулицях Сайлент Хілла. Лора йшла попереду, час від часу копаючи камінці носком черевика. А Едді постійно озирався на туман позаду. Після останнього нападу темряви йому весь час здавалося, що хтось іде слідом. 
— Ти завжди такий нервовий? — раптом спитала Лора, навіть не обертаючись. 
Едді насторожився. 
— Після всього цього… важко бути спокійним. 
— М-м. 
Вона кілька секунд мовчала. Потім раптом глянула на нього через плече:
— А що ти взагалі зробив?
Едді одразу напружився. 
— Що?
— Ну, поліція ж не просто так за людьми ганяється. 
Він відвів погляд. 
— Це складно. 
— Дорослі завжди так кажуть, коли не хочуть відповідати. 
Едді нервово поправив бейсболку. 
— Я не…
Він замовк. Лора продовжувала дивитись на нього абсолютно спокійно. Без страху. Без осуду. І це чомусь було найгіршим. 
— Я не хотів нічого поганого, — нарешті тихо сказав він. 
— Але щось сталося?
Едді довго мовчав. Туман повільно плив між будинками навколо них. 
— Люди… іноді люблять сміятися з інших. 
Лора фиркнула. 
— Це я й без тебе знаю. 
— Ні, я серйозно…
Він насупився ще сильніше. 
— Вони думають, що можуть говорити що завгодно. Наче ти… навіть не людина. Лора трохи сповільнила крок. 
— І ти через це втік?
Едді ковтнув. 
— Я… просто злякався. 
Вона ще кілька секунд дивилась на нього. А потім несподівано спитала:
— Ти когось убив?
Едді аж здригнувся. 
— Що?! Н-ні!
Відповідь прозвучала надто швидко. І вони обоє це помітили. Лора примружилась. 
— Але думав про це. 
Усередині в Едді ніби щось провалилося. Він різко відвів погляд убік. 
— Ти дивна дитина, знаєш?
— А ти дивний дорослий. 
Вона сказала це абсолютно спокійно. І чомусь саме через це слова влучили болючіше. Кілька хвилин вони йшли мовчки. Потім попереду крізь туман почала проступати велика будівля боулінгу. Вицвіла вивіска ще трималась: «Пітс Боул-О-Рама». 
— Тут наче тихо, — сказала Лора. 
Едді недовірливо глянув на темні вікна. 
— У цьому місті ніде не буває тихо. 
— Ну, тоді хоча б тут є боулінг. 
Вона штовхнула двері й першою зайшла всередину. Едді важко зітхнув і рушив слідом. Усередині боулінгу було тихо. Настільки тихо, що перші кілька хвилин Едді постійно чекав почути черговий скрегіт чи стогін із темряви. Але нічого не сталося. Лише далеке гудіння старих ламп під стелею. І глухий стукіт їхніх кроків між доріжками. Лора швидко освоїлась. Наче це був не покинутий боулінг у проклятому місті, а звичайне місце, де можна пересидіти дощ. Вона безцеремонно залізла за стійку й почала там щось шукати. 
— Ти серйозно? — буркнув Едді. 
— А що? Думаєш, тут хтось буде сваритися?
За кілька секунд вона тріумфально витягнула коробку. 
— О. Джекпот. 
— Що це?
— Піца. 
Едді недовірливо придивився. 
— Тут?
— Ну не знаю. Може, це магічна піца Сайлент Хілла. 
Вона відкрила коробку. І всередині справді лежала піца. Ба більше — від неї ще йшов слабкий пар. Едді аж закляк. 
— Та ну нахрін…
Лора вже спокійно взяла шматок. 
— Якщо помру — скажу тобі. 
І вкусила. Едді ще кілька секунд дивився на неї, а потім голод усе ж переміг здоровий глузд. 
— Давай сюди. 
Вони сіли за один із столиків біля доріжок. Якийсь час було навіть… нормально. Настільки нормально, наскільки це взагалі можливо в Сайлент Хіллі. Лора жувала піцу й хитро дивилась на нього. 
— Ти реально боїшся всього підряд. 
— А ти недостатньо боїшся. 
— Може, це ти занадто дивний. 
Едді фиркнув і відкусив ще шматок. Гаряча їжа після всього пережитого трохи повертала його до життя. 
— До речі, — раптом сказала Лора. — А тобі колись подобалась якась дівчина?
Едді мало не вдавився. 
— Що?!
Лора ледве стримувала сміх. 
— Просто питаю. 
— Ти ненормальна дитина. 
— А ти дивно червонієш. 
— Та відстань ти вже…
Вона тихо засміялась і сперлась ліктями на стіл. 
— Але серйозно. Ти виглядаєш так, ніби тебе постійно щось гризе. 
Едді опустив погляд на коробку з піцою. 
— Люди бувають… гіршими, ніж монстри. 
Лора на секунду перестала усміхатись. 
— Це тобі хтось сказав?
— Ні. 
Він похмуро знизав плечима. 
— Я сам зрозумів. 
І саме в цей момент десь за стіною почувся глухий гуркіт. Наче хтось перекинув металевий стілець. Едді миттєво підняв голову. Лора теж насторожено озирнулася. Кілька секунд у боулінгу панувала тиша. Потім із темного проходу показалася людська постать. Джеймс. Лора одразу впізнала його.
— А, це ти...
Але вже наступної миті ніби передумала продовжувати розмову. Зіскочила зі стільця й побігла кудись між доріжками.
— Гей! — кинув услід Джеймс.
Даремно. За кілька секунд дівчинка розчинилася в темряві. Джеймс лише важко зітхнув і нарешті зайшов до залу. Тоді його погляд упав на Едді. Той сидів за одним із столиків біля старого автомата для напоїв і спокійно доїдав піцу. Від відкритої коробки навіть піднімалася тонка цівка пари. Джеймс завмер. За останні години він бачив монстрів, трупи, закривавлені коридори й речі, які взагалі не повинні існувати. Але чомусь саме свіжа піца посеред покинутого Сайлент Хілла здалася йому найбільшою дивиною. 
— Едді?
— А… е…
Едді підняв голову. 
— Джеймс. 
— Ми зустрічались в апартаментах. 
— Ага. Пам’ятаю. 
Він пробурмотів це з набитим ротом і потягнувся за ще одним шматком. Джеймс недовірливо озирнувся навколо. 
— Ти тут сам?
Едді повільно глянув кудись у темний кут залу й дивно протягнув:
— Ннні…
І тієї ж секунди з темряви почувся сміх. Велика зелена куля для боулінгу раптом викотилась просто на доріжку й покотилася в бік Едді. А за мить звідкись вискочила Лора. 
— Ха!
Вона засміялась і кинулась до виходу. 
— Стій! Вернись! — одразу крикнув Джеймс. — Не тікай!
Двері грюкнули. Лора вже зникла в тумані. 
— Чорт…
Джеймс різко обернувся до Едді. 
— Едді! Треба наздогнати її!
Але той лише байдуже жував піцу. 
— А навіщо?
— Що значить навіщо?!
— Ну… що Лора такого зробила, щоб я за нею бігав?
Джеймс насупився. 
— Лора? Її звати Лора?
— Ну… вона так сказала. 
Джеймс нервово провів рукою по обличчю. 
— Едді, тут повно монстрів! Як ти можеш просто сидіти й жерти піцу?!
Той тільки фиркнув. 
— Вона сказала, що тут усе нормально. Чого б мені їй не вірити?
Він знизав плечима. 
— І взагалі… я такий товстий, що я б все одно її не наздогнав. 
Джеймс кілька секунд мовчки дивився, як піца швидко зникає в роті Едді. На язиці вже крутилась якась зла відповідь. Але він стримався. 
— Едді… а що вона взагалі розказувала?
— Та не знаю я. 
Едді махнув рукою. 
— Наче шукає когось. 
Він потягнувся за новим шматком. 
— Вибач, я трохи зайнятий. 
Джеймс важко видихнув. Безнадійно. Він швидко рушив до дверей, за якими зникла Лора. І, на свій подив, одразу опинився просто надворі. Хоча за логікою мав вийти в один із бокових коридорів боулінгу. Сайлент Хілл знову тихо глузував зі своїх гостів. 
Едді ще якийсь час сидів у майже порожньому боулінгу, повільно доїдаючи піцу. Тиша навколо тепер уже не здавалася затишною. Навпаки. Що довше він залишався сам, то сильніше знову повертався той липкий неспокій. Наче місто терпляче чекало, поки він перестане відволікатись. Раптом стало сумно. Сам не знаючи чому, Едді подумав про Лору. І про те, що, мабуть, більше її не побачить. Ця думка здалася безглуздою. Але позбутися її чомусь не виходило. Едді витер жирні пальці об шорти й важко підвівся. 
— Ну… сидіти тут вічно я теж не можу…
Його власний голос прозвучав неприродно глухо в порожньому залі. Він ще раз глянув на двері, за якими щойно зникли Джеймс і Лора. Якщо чесно, особливого бажання бігти за ними він так і не відчув. Лора йому подобалася. Дивна мала, але справжня. Без фальшивої ввічливості. Без тих поглядів, до яких він звик. І вона явно не горіла бажанням бачити Джеймса. Едді згадав їхню розмову дорогою. Те, як вона говорила про Мері. І те, як насуплювалася щоразу, коли згадувала її чоловіка. Може, в неї були свої причини. Та й сама Лора не виглядала безпорадною. За весь час у Сайлент Хіллі вона почувалася впевненіше за багатьох дорослих.
А Джеймс... Едді насупився. Ні, на маніяка той начебто не був схожий. Та й хвилюватися за Лору особливих причин теж не знаходилося. Якщо вже хтось і міг постояти за себе в цьому місті, то це була Лора. Він важко видихнув і рушив до виходу. У нього вистачало власних проблем.
Надворі знову стояв густий сірий туман. Ні день. Ні ніч. Едді сунув руки в кишені й повільно пішов дорогою вперед. Без особливої цілі. Просто тому, що зупинятись було страшніше. Через кілька кварталів із туману почав проступати старий дорожній щит. Іржавий. Перекошений. «Земля Толука». Едді мимоволі зупинився. Він уже десь чув цю назву. Озеро. Старі історії. Щось пов’язане із самим містом. Від цих думок стало не по собі. І раптом у пам’яті почали спливати дивні уривки. Наче колись давно він чув це по телевізору. Або читав у старій газеті. Чи, можливо… саме місто тепер тихо вкладало ці історії йому в голову. Шістдесят сім людей померли тут від хвороби. Їх поховали біля озера. А потім хтось поставив меморіал із написом, що тепер вони «сплять під озером». Едді нервово ковтнув. Сам вислів звучав неправильно. Не поховані. Не мертві. Сплять. Наче можуть прокинутись. А тоді з’явився ще один уривок. Листопад 1918 року. Пароплав «Маленька баронеса». Чотирнадцять людей на борту. Судно просто зникло посеред озера. Без причини. Без уламків. Без тіл. Едді відчув, як по спині повільно поповз холод. У голові самі собою почали народжуватись страшні образи. Темна вода Толуки. Чорна глибина під туманом. І тіла на дні. Бліді. Набряклі. Нерухомі. Вони лежать там уже десятки років. Але варто комусь проплисти над ними… І раптом із темряви починають повільно тягнутись руки. Мертві пальці ковзають крізь воду догори. Шукають. Хапають. Едді різко відвернувся від знака. 
— Та ну його нахрін…
Йому раптом здалося, що від туману потягнуло сирістю озерної води. І чимось ще. Ледь вловимим запахом гнилі. Він уже хотів іти далі, коли раптом помітив збоку ще одну будівлю. Вона виринала з туману повільно й неприродно тихо. Старовинна. Майже єдина в цьому районі, що виглядала… доглянутою. Едді підійшов ближче й прочитав напис над входом: «Історичне товариство Сайлент Хіллу»
— Ну ні…
Він скривився. Музеї й історія були останнім, що його зараз цікавило. Але щось у цій будівлі притягувало його, мов магніт. Наче вона чекала саме на нього. Едді смикнув двері. Замкнено. 
— Та й добре…
Уже збираючись розвернутись, він раптом машинально сунув руку в кишеню. І завмер. У пальцях було щось подовгасте і сильно холодне. Ключ. Старий металевий ключ. Едді повільно витягнув його й кілька секунд просто дивився. 
— Що?. . 
Він зовсім не пам’ятав, звідки той узявся. Можливо, справді машинально прихопив десь у Брукхейвені. А може… Від цієї думки всередині стало холодно. Може місто саме підкинуло його. Наче знало, куди він прийде. 
Замок клацнув майже одразу. Двері повільно відчинилися. І Едді завмер на порозі. Це місце разюче відрізнялося від усього іншого в Сайлент Хіллі. Усередині було чисто. Тепло. Світло ламп не мерехтіло. І саме через це будівля здавалася ще страшнішою. Наче вона не належала цьому місту. Або навпаки — була його справжнім обличчям. Єдине, що вибивалося із цієї дивної нормальності — двері до сусідньої кімнати. Одну стулку вирвало з корінням і кинуло на підлогу. Друга висіла на одній петлі. Наче тут пройшло щось дуже велике і важке. Едді відчув, як шлунок неприємно стискається. Такі двері не ламаються самі собою. І досвід підказував, що краще навіть не думати про те, хто міг залишити після себе подібний слід. Обережно переступивши уламки дверей, він зайшов далі. І одразу побачив картину. Велике старе полотно на стіні. Відсиріле. Але зображення збереглося занадто добре. Кат. Величезний. У брудному металевому шоломі дивної форми. У руці він тримав довге списоподібне лезо. А позаду в тумані висіли клітки. І в них були люди. Мертві люди. Едді відчув, як по спині повільно пробіг холод. Йому раптом здалося, що картина дивиться прямо на нього. Наче це не просто малюнок. Наче хтось справді стоїть там, за туманом. І терпляче чекає. Едді сам не помітив, як зробив ще крок ближче. Ліхтарик трохи здригнувся в його руці. І тоді він раптом помітив дещо дивне. У постаті ката було щось знайоме. Не обличчя — його ж не було видно під металевим шоломом. Щось інше. Плечі. Постава. Манера стояти нерухомо. Наче… Едді спохмурнів. 
— Та не може цього бути…
Але дивне відчуття не зникало. Кат чомусь нагадував Джеймса. Не прямо. Радше якоюсь ледь вловимою схожістю. Наче взяти Джеймса… І залишити від нього тільки щось холодне, мовчазне й жорстоке. Едді сам не розумів, чому в голову взагалі лізуть такі думки. Це було безглуздо. Джеймс виглядав звичайною людиною. Втомленою. Загубленою. Але тут… На цій картині… Було щось інше. Наче місто навмисно показувало не самого Джеймса, а те, чим він міг стати. Або ким уже був для когось. 
Едді раптом стало дуже некомфортно стояти перед полотном. Наче ці темні фігури в клітках позаду ката — це люди, яких вже засудили. І рано чи пізно він сам опиниться там. Через те, що він зробив. Або ще зробить. 
— Чорт…
Едді різко відвернувся від картини. Але навіть тоді продовжував відчувати на потилиці важкий холодний погляд. Машинально глянувши ще раз на полотно, він зауважив унизу напис:
«Туман — єдине, що залишилось після їхнього злочину.»
— Після… чийого?. . 
Едді мимоволі зробив крок назад. Серце билося дедалі сильніше. Він уже хотів піти геть. Але саме тоді помітив ще дещо. Двері в дальню кімнату були прочинені. І зсередини тягнуло холодом. Мертвим холодом сирої землі. Наче запахом свіжої могили. Едді повільно підійшов ближче. І застиг. У стіні була діра. Величезна чорна діра, що йшла кудись униз. Не схожа на звичайний прохід. Радше на розлом у самій реальності. Ліхтарик не діставав дна. Темрява всередині була надто глибокою. І від неї віяло чимось таким, від чого в голові починав народжуватись справжній тваринний страх. Едді стояв нерухомо. Усе всередині кричало не йти туди. Але водночас він уже розумів страшну річ. Місто привело його сюди не випадково. І тепер просто чекало, чи наважиться він зробити наступний крок. Едді довго стояв перед темним проходом. Холод звідти пробирав уже навіть не шкіру — думки. Наче сама темрява повільно залазила під череп. 
— Та пішло воно все… тихо пробурмотів він. 
Але ноги все одно рушили вперед. Перші кілька метрів прохід ішов униз плавно. Металева підлога була слизькою від вологи. Стеля низько нависала над головою, а брудні зеленуваті стіни тягнулися вперед одноманітно й нескінченно. Едді йшов швидко. Потім майже біг. Потім знову переходив на повільний крок, намагаючись віддихатись. Але коридор не закінчувався. Він лише йшов далі вниз. Вниз. Вниз. Ліхтарик тремтів у його руці. Світло ковзало по однакових стінах, і через якийсь час Едді почав ловити себе на дивному відчутті. Наче він уже дуже давно тут іде. Годину. А може кілька годин. Час тут ніби розчинявся. Залишався лише шлях уперед. Він раптом різко озирнувся назад. Темрява. Така сама, як попереду. І збоку. І навіть над головою. Наче вона повільно стискалась навколо нього. Едді відчув, як холодний протяг ковзнув по шиї. І тоді в голові з’явилась думка. Страшна думка. А що буде… якщо ліхтарик згасне?
— Не думай про це. 
Він сказав це вголос майже наказом самому собі. Але думка вже вчепилась. Едді нервово прискорив крок. Вниз. Вниз. Вниз. Одноманітність починала тиснути сильніше за втому. Голова неприємно паморочилась. А тоді він помітив ще дещо. Світло ліхтарика стало слабшим. Жовтішим. Тьмяним. 
— Ні… ні-ні-ні…
Едді судомно вдарив долонею по корпусу ліхтаря. Промінь здригнувся. І продовжив тьмяніти. Серце шалено закалатало. 
Запасні батарейки були. Десь у кишені. Але сама думка, що доведеться хоч на секунду залишитись тут у повній темряві, викликала майже паніку. Він уже відчував це. Якщо світло згасне — він просто збожеволіє. Промінь замиготів. Коридор усе тягнувся й тягнувся вперед. Одноманітний. Нескінченний. Нереальний. У якийсь момент Едді навіть перестав розуміти, чи рухається взагалі. Йому здалося, що підлога пливе під ногами. Що стіни дихають. Що за спиною хтось іде слідом у темряві. Ліхтарик мигнув ще раз. І на коротку мить Едді був упевнений, що світло згасло остаточно. Усередині все обірвалось. Він різко заплющив очі. Не дихаючи. Не рухаючись. А коли знову відкрив їх — ліхтарик світив нормально. Протяг зник. Підлога більше не йшла вниз. Коридор вирівнявся. А попереду виднілись старі запліснявілі двері. Їхня важка рама повільно скрипнула сама собою. Едді застиг. Він прийшов. Але куди саме — не мав жодного уявлення. 
Двері важко рипнули й повільно відчинились усередину. Едді обережно прослизнув у кімнату й одразу відчув дивний тиск. Приміщення було маленьким. Майже тісним. І ніби спеціально підкреслюючи це, стіни з усіх боків вкривав товстий шар бруду й вологи. Але найгірше були картини. Нові картини. Такі самі хворі й ненормальні, як нагорі в музеї. Едді повільно водив по них ліхтариком. 
«Бенкет богів»
На полотні сиділи люди за довгим столом. Один із них був у білому одязі. Інші дивились на нього так, ніби чекали чогось страшного. У світлі ліхтаря намальовані обличчя здавались майже живими. Едді швидко відвернувся. Наступна картина змусила його шлунок неприємно стиснутися. 
«Смерть через посадження на палю»
Маленькі людські фігури корчилися в нестерпному болю на загострених кілках. Червоні плями фарби виглядали занадто схожими на кров. 
— От чорт...
Він мимоволі зробив крок назад. А тоді помітив третю картину. І завмер. 
«В’язниця Толука»
Невелика темна будівля стояла під криваво-червоним небом. І чим довше Едді дивився, тим сильніше розумів страшну річ. Вона дуже нагадувала будівлю Історичного об’єднання нагорі. Або навпаки. Музей нагадував в’язницю. 
— Але…
Едді повільно озирнувся на коридор позаду. 
— Чому вона під землею?. . 
Такий довгий спуск униз не міг бути нормальним. Він уже майже перестав розуміти, де знаходиться. У музеї? У катакомбах? Чи взагалі не в реальному світі? І раптом у голові сама собою спливла думка: 
«У цьому місці логіка безсила. »
Від цієї фрази стало ще гірше. Едді ще раз повільно оглянув кімнату. Попереду були одні-єдині двері. А праворуч стояв маленький металевий стіл. На ньому лежало кілька старих пожовклих листків. Едді підійшов ближче. Папір був старим настільки, що краї вже починали кришитися від дотику. Угорі стояла печатка:
«В’язниця Толука»
І дата. Початок дев’ятнадцятого століття. Едді повільно опустив аркуші назад. 
— Та ну…
Це місце виглядало так, ніби його ніхто не чіпав сотні років. Але водночас тут не було пилу забуття. Наче хтось досі приходив сюди. Наче це місце досі працювало. Від цієї думки по шкірі знову поповз холод. Едді швидко рушив до наступних дверей. За ними виявилась розвилка. Два однакові коридори розходилися в різні боки. І обидва тонули в густій темряві. Едді кілька секунд стояв нерухомо, переводячи ліхтарик з одного проходу на інший. Вони були майже однакові. Брудні стіни. Іржаві труби під стелею. Металеві решітки. Але лівий коридор чомусь виглядав… гірше. Наче темрява там була густішою. Наче саме звідти тягнуло тим запахом сирості, крові й старого заліза, який Едді вже починав ненавидіти. І саме туди він у підсумку й пішов. 
Коридор тягнувся нескінченно довго. Час від часу з обох боків починали з’являтись камери. Старі. Усередині деяких стояли гнилі ліжка. В інших — лише бруд і темрява. На підлозі деінде виднілись дивні темні плями. Старі. Занадто старі, щоб лишатись схожими на кров. Але саме це вони й нагадували. Едді намагався не дивитись довго. Проте погляд усе одно чіплявся за деталі. Подряпини на стінах. Сліди нігтів на металі. Криві символи, видряпані кимось просто на камені. У кількох камерах він помітив дивні кола на підлозі. Наче тут колись проводили якісь ритуали. Засохлі свічки. Іржаві ланцюги. Старі дерев’яні столи зі шкіряними ременями. Від одного такого столу Едді поспішив відвернутись майже одразу. Уява сама домалювала людей, яких тут колись прив’язували. І чомусь це вже не викликало такого шоку, як раніше. Ось це налякало по-справжньому. Едді раптом усвідомив, що починає звикати. До крові. До мертвих тіл. До цього міста. Ще кілька днів тому його б вирвало від одного лише вигляду всього цього. А тепер він просто йшов далі. Втомлено. Майже байдуже. Наче всередині щось повільно стиралось. Людяність. Страх. Межа між «нормально» і «жахливо». 
Десь попереду раптом почувся металевий звук. Короткий. Наче хтось зачинив двері камери. Едді різко завмер і стиснув револьвер. Але замість паніки відчув інше. Холодне подразнення. 
— Якщо там знову якась тварюка…
Він сам здивувався власному голосу. У ньому вже майже не було страху. Лише втома. І злість. Ліхтарик ковзнув уперед. У кінці коридору хтось стояв. Нерухомо. Людська фігура за ґратами однієї з камер. Едді повільно підняв револьвер. Серце одразу важко вдарило в груди. Постать за ґратами не рухалась. Просто стояла в темряві. Неприродно рівно. Ліхтарик тремтів у його руці, вириваючи з мороку шматки блідого тіла й дивно перекошеного обличчя. Едді вже хотів відступити назад. Як раптом у голові щось змінилось. Дуже дивне відчуття. Коротке. Холодне. А чого я взагалі його боюсь? Думка виникла настільки раптово, що він сам завмер. Постать не мала зброї. Не кидалась на нього. Просто стояла там, за ґратами. А револьвер був у нього. У Едді. Він повільно зробив крок уперед. Потім ще один. Усередині все ще сидів страх. Але тепер поверх нього починало наростати інше відчуття. Контроль. І від цього ставало навіть трохи легше дихати. 
— Ну?. . нервово кинув він у темряву. 
Постать раптом різко смикнулась до ґрат. І видала дивний задушений звук — щось між людським стогоном і тваринним риком. Едді здригнувся. Але не відступив. Навпаки. Палець сам стиснув спуск. Постріл оглушливо вдарив у вузькому коридорі. Фігура сіпнулась назад і впала на підлогу камери. На кілька секунд усе стихло. Лише дзвеніло у вухах. Едді важко дихав, дивлячись на нерухоме тіло за ґратами. 
— От і все… пробурмотів він. 
І раптом зрозумів, що навіть не хоче тікати. Раніше після такого його б почало трусити. Як тоді в апартаментах. Блювота. Паніка. Страх. Але зараз… Майже нічого. Лише важке биття серця. І дивне відчуття завершеності. Едді повільно підійшов ближче до ґрат. Тіло на підлозі ще сіпнулося. Тихо. Майже непомітно. Він кілька секунд дивився. А потім спокійно підняв револьвер ще раз. 
— Ні… тихо сказав він. 
— Я не хочу, щоб ти знову встав. 
Постріл у голову пролунав ще гучніше за перший. Темна пляма повільно розповзлася по підлозі. І все остаточно стихло. Едді стояв нерухомо. Дивився на тіло. І чекав. Чекав, що зараз його накриє. Що стане гидко. Страшно. Боляче. Але всередині була лише порожнеча. І саме це налякало його по-справжньому. 
— Та що, чорт забирай, зі мною сталося?.. — голос Едді прозвучав чужим навіть для нього самого.
Десь далеко в темряві коридорів Сайлент Хілла раптом пролунав тихий металевий скрегіт. Наче саме місто почуло ці слова. 
Коридори тягнулися далі. Безкінечні. Однакові. Іноді Едді вже не був певен, чи не проходив тут раніше. Ті самі ґрати. Ті самі камери. Та сама волога іржа на стінах. Час у цьому місці ніби зупинився. Десь далеко періодично чувся металевий гуркіт. Наче хтось волочив ланцюгами щось важке. Едді старався не думати про це. Після останнього пострілу всередині стало якось дивно тихо. І саме ця тиша лякала більше за монстрів. Він убив ще одну тварюку. І майже нічого не відчув. Ні блювоти. Ні паніки. Ні жалю. Лише втому. І легке подразнення через шум пострілу. 
— Та ким я стаю?.. пробурмотів він собі під ніс. 
— Я вже реально псих…
Але навіть ці слова прозвучали якось порожньо. Без справжнього страху. Наче частина його вже починала погоджуватись із цим. 
Попереду раптом з’явилося слабке помаранчеве світло. Едді насторожено завмер. Світло ворухнулось. І разом із ним прийшов звук. Глухе низьке гудіння. Наче десь далеко працювала величезна піч. Повітря поступово ставало гарячішим. Іржаві стіни почали відбивати тремтливі червоні відблиски. Едді повільно рушив уперед. За поворотом коридору він побачив вогонь. Справжній. Полум’я повзло по стінах, ніби було живим. Повільно. Впевнено. Воно лизало ґрати камер, залишаючи після себе чорні сліди. Але дивним було не це. Едді майже фізично відчув у тому вогні чиюсь присутність. Чиюсь волю. Ненависть. І від цієї ненависті по шкірі пробіг мороз. 
— Ні… тихо прошепотів він. 
Полум’я раптом різко рвонуло вперед коридором. Едді вилаявся й кинувся тікати. Гаряче повітря обпікало спину. З ґрат навколо почали долинати голоси. Тихі. Майже нерозбірливі. Але сміх у них був цілком людський. Жіночий. Насмішкуватий. 
— Жирний…
— Дивись, як біжить…
— Нікому ти не потрібен…
Едді затиснув зуби сильніше. 
— Заткніться!
Він сам не зрозумів, кому це крикнув. Голоси тільки засміялися голосніше. А вогонь позаду заревів, ніби почув його страх. Едді звернув у першу-ліпшу камеру й грюкнув дверима. Полум’я докотилося майже до порога. І раптом… Зупинилося.
Камера зустріла його пронизливим холодом. Кожен вдих обпікав легені морозом, а видих повільно танув у повітрі білими клубами. Стіни вкривали тонкі білі візерунки інею. Під ногами хрустіло щось замерзле. І цей холод… Він був знайомий. Не зовнішній. Внутрішній. Наче камера дихала тим самим, що тепер поступово накопичувалось у ньому самому. Едді важко сперся на двері спиною. Серце шалено калатало. А потім він раптом помітив дещо в кутку. Старий промисловий холодильник. Великий. Іржавий. Дверцята були трохи прочинені. Усередині лежало щось темне. Дуже схоже на людське тіло. Едді завмер. І замість жаху відчув дивну, майже спокійну думку: Так навіть краще. Холод усе зберігає. Від цієї думки його раптом пересмикнуло. Він повільно підняв очі на темне нутро холодильника. І вперше по-справжньому злякався не міста. А того, ким сам починав ставати. 
Вогонь за дверима ще якийсь час глухо гудів. Наче жива істота, яка втратила здобич. Потім звук почав повільно стихати. І разом із ним згасали помаранчеві відблиски на стінах. Камера знову потонула у холодній напівтемряві. Едді стояв нерухомо. Дивився на холодильник у кутку. І не міг відірвати погляду. Йому чомусь раптом згадалася та дівчина з басейну. Чорна вода. Голе тіло. Мертва бліда шкіра. І власний сором. Наче місто тоді вперше зрозуміло, що саме ховається в нього всередині. А тепер… Тепер воно вже навіть не приховувало цього. Холод. Мертві тіла. Холодильники. Заморожене м’ясо. Едді нервово потер обличчя долонею. 
— Це все не по-справжньому…
Але голос прозвучав невпевнено. Бо десь глибоко всередині він уже починав розуміти страшну річ. Сайлент Хілл нічого не вигадував. Він лише витягував назовні те, що давно сиділо в людині. 
Десь далеко пролунав жіночий крик. Едді різко підняв голову. Крик повторився. Справжній. Сповнений паніки. А потім — гуркіт вогню. Наче цілий коридор спалахнув одразу. Едді кілька секунд стояв нерухомо. Із револьвером у руці. Раніше він би, можливо, одразу кинувся допомагати. Але тепер першою прийшла зовсім інша думка. А раптом це пастка? Або чергова тварюка? Він стиснув зуби. Крик пролунав утретє. І цього разу в ньому було щось настільки людське, що навіть крізь увесь страх і втому Едді відчув укол совісті. 
— Чорт…
Він ривком відчинив двері камери. Коридор зовні знову палав. Полум’я бігло по стінах довгими язиками, а в клубах диму металася жіноча фігура. Дівчина. Вона кульгала й постійно озиралася назад, ніби від чогось тікала. Вогонь переслідував її майже навмисно. Не просто горів. Гнався. І тоді Едді раптом зрозумів дещо моторошне. Це було не його бачення. Не його страх. Полум’я належало комусь іншому. Так само, як холод належав йому самому. 
Дівчина помітила відчинені двері камери й кинулась усередину майже навмання. Едді рефлекторно схопив її за руку й ривком затягнув у темряву. Двері грюкнули просто перед вогнем. Полум’я з ревом ударилося об метал. Але не змогло пройти далі. Усередині камери знову панував крижаний холод. Дівчина важко дихала, ледве тримаючись на ногах. Темне волосся прилипло до мокрого від поту обличчя. Вона тремтіла. Едді автоматично наставив на неї револьвер. І сам помітив, наскільки природно це вже вийшло. Наче зброя давно стала продовженням руки. 
— Хто ти?. . тихо спитав він. 
Але в його голосі вже чулося щось нове. Щось нервове. Небезпечне. Дівчина повільно підняла на нього очі. І щось у її обличчі раптом здалося знайомим. Лише за кілька секунд Едді згадав. Постать серед могил. Білий светр. Тривожний погляд через плече. Він тоді вирішив, що це чергова примара Сайлент Хілла. Схоже, помилився.
Едді раптом зрозумів, що вона боїться не вогню. А його. Це відчуття вдарило несподівано. Неприємно. Наче хтось різко показав йому власне відображення збоку. Він стояв посеред темної холодної камери з револьвером у руці. Важко дихав. Спітнілий. З диким поглядом. І тримав налякану дівчину під прицілом. На секунду Едді навіть розгубився. 
— Я… слова застрягли в горлі. 
Він хотів сказати, що не збирається її чіпати. Що просто злякався. Але чомусь сам до кінця не був певен, чи це правда. Бо всередині досі ворушилось щось темне й зле. Роздратування. Недовіра. І ще образа. На жінок. На сміх. На весь цей клятий світ. Дівчина мовчала. Лише здригалася від холоду. Едді помітив, що вона постійно коситься на револьвер. І це раптом викликало дивне відчуття. Влада. Неприємна. Але водночас… солодка. Він одразу зненавидів себе за цю думку. І різко опустив зброю. 
— Та не дивись так… буркнув він нервово. 
— Я ж тебе врятував. 
Але прозвучало це майже як виправдання. Дівчина повільно відступила на крок. Камера знову затихла. Лише десь за стінами ще глухо гудів вогонь. А іній на трубах тихо потріскував від холоду. Едді раптом помітив, що її погляд постійно ковзає до холодильника в кутку. До прочинених дверцят. До темного силуету всередині. І тоді до нього повільно почало доходити, як усе це виглядає збоку. Темна камера. Озброєний товстий псих. Холодильник із тілом. І дівчина, яку він силою затягнув усередину. Едді відчув, як у грудях неприємно стислося. 
— Це не те, що ти думаєш…
Але навіть він сам почув, наскільки жалюгідно це прозвучало. Дівчина мовчала. Її очі були широко розплющені від страху. І в них Едді раптом побачив щось дуже знайоме. Так дивляться на монстрів. Його це раптово розлютило. Не через неї. Через себе. Через те, що якась частина його починала розуміти: можливо, вона не помиляється. Він нервово засміявся. Коротко. Неприємно. 
— Ну супер… прошепотів він. 
— Тепер я ще й виглядаю як серійний убивця. 
І найстрашніше було те, що місто ніби тихо сміялося разом із ним. Дівчина здригнулася від цього сміху. Едді одразу це помітив. І всередині щось неприємно сіпнулося. Наче він остаточно перейшов якусь межу, але ще не хотів собі в цьому зізнаватись. Він повільно сунув револьвер за пояс. 
— Слухай… голос прозвучав втомлено. 
— Я не збираюсь тебе чіпати. Добре?
Дівчина мовчки дивилась на нього. І це мовчання починало дратувати. Наче вже побачила те, що він сам відчайдушно намагався не помічати.
— Як тебе звати?
— Анжела… ледве чутно відповіла вона. 
— Анжела Ороско. 
Едді повільно кивнув. Ім’я чомусь здалося знайомим. Можливо, через місто. Або через те дивне відчуття, ніби вони вже бачили одне одного десь у чужому сні. За дверима знову пройшовся приглушений гуркіт. Помаранчеві відблиски на секунду прослизнули крізь щілину. Анжела одразу напружилась. 
— Воно повернеться… прошепотіла вона. 
— Що саме?
Вона не відповіла одразу. Лише дивилася кудись повз нього. 
— Вогонь. 
Едді фиркнув нервово. 
— Тут у всіх свої проблеми з головою, так?
Але сказав це без колишньої впевненості. Бо він теж бачив той вогонь. Справжній. Живий. Анжела раптом глянула прямо йому в очі. 
— А ти що бачиш?
Питання застало його зненацька. Едді вже відкрив рота для якоїсь дурної відповіді. Але слова не вийшли. Перед очима самі собою промайнули:
- чорна вода басейну;
- голе тіло;
- холодильники;
- мертві обличчя;
- лід на стінах;
- жінки, які сміються. 
Його пересмикнуло. 
— Нічого, — різко кинув він. 
Анжела явно не повірила. І від цього стало ще гірше. Едді раптом відчув дивне бажання почати виправдовуватись. Розповісти, що він не поганий. Що все не так. Що люди самі довели його. Що він просто хотів, аби його перестали принижувати. Але водночас інша частина свідомості вже шепотіла зовсім інше: вона теж тебе боїться, як і всі вони і правильно робить. Від цієї думки по камері раптом поповз новий холод. Іній на стінах став товстішим. Металеві труби вкрилися білими тріщинами. Анжела помітно здригнулася. А Едді раптом усвідомив дещо моторошне. Це відбувалося не саме по собі. Місто реагувало на нього. На його думки. На його злість. На те темне й гниле, що він так довго носив усередині. І чим далі — тим менше Сайлент Хілл це приховував. Десь у глибині коридорів раптом пролунав глухий удар. Потім ще один. Наче хтось методично бив у металеві двері. 
Бам. 
Бам. 
Бам. 
Анжела різко напружилась. 
— Треба йти…
Едді мовчав. Він уже не був певен, чи хоче кудись іти разом із кимось. Люди починали його дратувати. Особливо коли дивились так… із жалем. Або страхом. Наче він якийсь виродок. Ну так, жирний псих Едді. Саме так вони й думають. Він стиснув зуби сильніше. Іній на дверях камери став товстішим. Анжела помітила це й повільно відступила ще на крок. Едді це теж помітив. І ледь стримав криву посмішку. Йому не подобалась ця думка. Але водночас… Було щось приємне в тому, що тепер боялися вже його. Не сміялися. Не принижували. Боялися. Від цього відкриття стало млосно. Але не настільки, щоб зупинитись. Раптом у коридорі почулося важке волочіння. Метал по бетону. Повільне. Розмірене. Едді завмер. Анжела зблідла ще сильніше. Звук наближався. Ближче. Ближче. І разом із ним повітря почало змінюватися. Холод камери змішався з хвилею гару й чогось старого, мов із крематорію. Едді сам не помітив, як знову вихопив револьвер. Пальці вже робили це автоматично. Без вагань. Без страху. За дверима камери на мить промайнув силует. Великий. Неприродно широкий у плечах. Із чимось довгим, що волочилося за ним по підлозі. Металевий скрегіт різонув по нервах. Едді відчув, як пересохло в роті. І водночас… Ще дещо. Не лише страх. Злість. Майже ненависть. Наче ця істота прийшла сюди саме по нього. Наче вона знала про все. Про холодильники. Про постріли. Про його думки. І тепер ішла судити. Анжела тихо прошепотіла:
— Не виходь…
Але Едді вже майже не слухав. У голові раптом спливла картина з музею. Кат у металевому шоломі. Клітки. Мертві люди. І та дивна схожість із Джеймсом. Металевий скрегіт стих просто навпроти дверей. Настала тиша. Така глибока, що Едді чув власне дихання. Потім дверне віконце повільно потемніло. Наче хтось величезний став прямо перед ним. І дивився всередину. Едді сам не помітив, як почав усміхатися. Нервово. Майже божевільно. 
— Ну давай… тихо прошепотів він, стискаючи револьвер. 
— Подивимось, хто кого. 
Анжела глянула на нього так, ніби вперше по-справжньому зрозуміла, наскільки він небезпечний. Але Едді цього вже майже не помічав. Усередині щось дивно кипіло. Страх змішався зі злістю. І з якимось хворобливим бажанням довести, що він більше не жертва. Що тепер не він тікає. Тікають від нього. За дверима пролунав важкий удар. Усе приміщення здригнулося. Іній посипався зі стелі дрібними кристалами.
Другий удар. Металеві двері повільно прогнулися всередину. Анжела тихо скрикнула й відступила до стіни. А Едді лише сильніше стиснув револьвер. Йому раптом здалося, що якщо він зараз уб’є і це теж… То вже взагалі перестане чогось боятися. 
Третій удар. Замок із тріском вирвало. Двері повільно прочинились. І в коридорному мороці з’явилася постать. Величезна. Металевий шолом дивної форми повністю закривав голову. У руках істота тягнула щось схоже на велетенський ніж або спис, який із жахливим скреготом волочився по підлозі. Едді відчув, як серце на секунду провалилося кудись униз. Це був він. Кат із картини. І водночас… Щось у його поставі знову боляче нагадало Джеймса. Наче місто навмисно змішувало ці образи в одне. 
— Пішов ти!.. гаркнув Едді й натиснув на спуск. 
Постріл ударив просто в металевий шолом. Іскри. Дзвін. Але істота навіть не здригнулась. Вона повільно зробила крок уперед. Скрегіт металу по підлозі різонув по нервах. Едді вистрелив ще раз. І ще. Постріли лунали в тісній камері оглушливо голосно. Анжела закрила голову руками й сповзла по стіні вниз. Але кат продовжував іти. Повільно. Невідворотно. Наче сам вирок. І тоді Едді вперше за довгий час по-справжньому запанікував. Не як раніше. Не жалюгідно. Не зі сльозами. Це була інша паніка. Сліпа. Агресивна. Він почав стріляти майже без прицілу. 
— Здохни!
— ЗДОХНИ!
Луна божевільно металась коридорами тюрми. І раптом світло ліхтарика згасло. Повністю. Камеру поглинула темрява. Лише десь попереду важко дихало щось величезне. І повільно тягнуло метал по бетону. Скрегіт. Крок. Скрегіт. Крок. Едді відчув, як поруч Анжела починає тихо плакати. А потім у темряві раптом пролунала сирена. Глибока. Нестерпна. І світ навколо почав змінюватися знову. Сирена заревла так гучно, що здавалося — зараз луснуть барабанні перетинки. Глибоке металеве виття прокотилося крізь усю тюрму. І разом із ним світ навколо почав ламатися. Стіни затремтіли. Іржа на них почала ворушитися, ніби жива. Камера здригнулася ще раз. А потім усе навколо потонуло в оглушливому скреготі металу. Едді закрив голову руками й відчув, як під ногами рухається сама підлога. Наче вся тюрма прокидалась. Перебудовувалась. Перетворювалась на щось інше. У темряві на мить спалахнуло червоне світло. І Едді побачив його. Кат стояв уже зовсім близько. Майже впритул. Металевий шолом дивився просто на нього. Але тепер… Тепер це вже був не просто кат. На секунду Едді чітко побачив під металом обличчя Джеймса. Холодне. Спокійне. Осудливе. І в ту ж мить видіння зникло. 
— НІ!
Едді відсахнувся назад і вдарився спиною об стіну. Постать рушила вперед. Але сирена раптом заревла ще голосніше. І камера буквально почала розлазитися на шматки. Металеві листи зі скреготом сповзали вниз. Труби лопались. Іній миттєво танув, змішуючись із гарячою парою. Холод і вогонь зіштовхнулися просто посеред темряви. Анжела закричала. Едді інстинктивно схопив її за руку. Сам не зрозумів навіщо. Можливо, просто не хотів лишатись один. Наступної секунди щось вибухнуло десь зовсім поруч. Ударна хвиля жбурнула їх уперед у темний коридор. Едді боляче вдарився плечем об ґрати. Револьвер мало не вилетів із руки. Сирена все ще вила. Але тепер крізь неї проривався інший звук. Людські голоси. Сотні голосів. Шепіт. Стогін. Сміх. 
— Вбивця…
— Жирний виродок…
— Тобі сподобалось…
— Ти ж хотів цього…
— Холодний…
— Мертвий всередині…
— Як у холодильнику…
— Як труп…
— Як вони всі…
— ЗАТКНІТЬСЯ!!!
Едді вистрелив у темряву. Потім ще раз. І ще. Спалахи пострілів на мить виривали з темряви шматки нового світу. Тепер тюрма виглядала інакше. Не просто старою. Мертвою. Стіни вкривали металеві листи й гаки. Під стелею звисали ланцюги. У деяких камерах висіли темні людські силуети, загорнуті в брудний поліетилен, наче шматки м’яса. І всюди був лід. Брудний. Сірий. Він вкривав підлогу кіркою, тріщав під ногами й повільно повз по стінах. Наче сама тюрма перетворювалася на величезний морозильник. Едді важко дихав. Анжела притискалася до стіни, дивлячись на нього широко розплющеними очима. І саме в той момент Едді раптом зрозумів дещо страшне. Вона дивилась не на монстрів навколо. Не на тюрму. Вона дивилась тільки на нього. Наче саме він і був тут найстрашнішим. Едді відчув це майже фізично. Її страх. Її відразу. І щось усередині нього раптом боляче перекосилося. 
— Не дивись так на мене… прохрипів він. 
Анжела мовчала. У тьмяних спалахах аварійного червоного світла її обличчя виглядало виснаженим і блідим. Вона ледве стримувала сльози. І від цього Едді ставало ще гірше. Бо десь глибоко всередині він уже знав цей погляд. Так на нього дивилися й раніше. У школі. На вулиці. Дівчата. Перехожі. Люди, які думали, що він не бачить їхніх усмішок. Але він бачив. Завжди бачив. 
— Думаєш, я псих, так?.. голос його затремтів. 
Анжела обережно похитала головою. Але надто швидко. Надто перелякано. І це тільки добило. 
— Брешеш…
Едді нервово засміявся. 
— Ви всі однакові. 
Усі спочатку роблять такий вигляд, ніби все нормально… А потім починають дивитися. Сміятись. Шептатись за спиною. Його голос ставав дедалі голоснішим. Майже істеричним. А разом із цим холод навколо теж посилювався. Крига вже повзла по ґратах. Із труб звисали довгі бурульки. Десь у темряві почувся тріск замерзаючого металу. Анжела повільно відступала назад. 
— Я ж не хотів нічого такого… прошепотів Едді вже тихіше. 
І в цьому голосі раптом прозвучало щось майже дитяче. Розгублене. Зламане. 
— Я просто хотів… щоб мене хоч раз нормально сприймали…
На секунду здалося, що він зараз просто сяде на підлогу й почне ридати. Але це тривало лише секунду. Бо десь у глибині коридорів раптом знову пролунав той самий металевий скрегіт. Повільний. Важкий. Невідворотний. Едді миттєво обернувся на звук. І щось у його обличчі змінилось. Ніби вся слабкість раптом сховалась назад усередину. Залишивши тільки втому й злість. У темряві коридору знову майнув величезний силует. І цього разу Едді чітко побачив дещо нове. За катом тягнулися клітки. Великі металеві клітки на ланцюгах. А всередині… Людські тіла. Заморожені. Бліді. І на одну страшну мить Едді здалося, що серед них він бачить знайомі обличчя. Дівчину з басейну. Ту зі старого плаката. І навіть… Анжелу. Він різко кліпнув. Видіння зникло. Але після нього в голові залишилась моторошна думка. Може, так і треба. Тоді вони перестануть дивитися. Едді застиг. Власна думка вдарила сильніше за сирену. Його знудило б від такого ще зовсім недавно. А тепер… Тепер він просто стояв у крижаній темряві й мовчки дивився в бік ката. І не був певен, що ця думка йому справді не сподобалась. 
— Едді…
Голос Анжели прозвучав дуже тихо. Майже благально. Наче вона боялась навіть вимовляти його ім’я голосніше. Він повільно повернув голову. І побачив, що вона дивиться на нього вже не просто зі страхом. А зі співчуттям. І це раптом розлютило сильніше за все інше. 
— Не треба так на мене дивитись. 
— Я не…
— Не треба!
Його крик луною вдарився об металеві стіни. Анжела здригнулась. А Едді вже не міг зупинитись. 
— Думаєш, я якийсь монстр?!
— Ні…
— Брешеш!
Він зробив крок до неї. І ще один. Сам не помічаючи, як рука з револьвером знову починає повільно підніматися. Десь у глибині свідомості ще лишався жах. Тихий. Задушений. Що ти робиш?.. Але інший голос уже ставав сильнішим. Холоднішим. Вони всі однакові. Усі бояться тебе. Усі сміються. Тож нехай бояться далі. Крига під ногами голосно тріснула. Температура впала ще нижче. Подих перетворювався на густу пару. Анжела вперлася спиною в ґрати й більше не могла відступати. Едді підійшов майже впритул. І раптом завмер. Бо в її очах побачив не ненависть. Не огиду. А впізнавання. Наче вона дивилась на людину, яка теж давно приречена. Це збило його з пантелику. 
— Ти…
Анжела ковтнула повітря. 
— Ти теж хочеш, щоб усе закінчилось… правда?
Едді мовчав. Десь далеко за стінами все ще волочився метал. Але тепер цей звук ніби віддалився. І на кілька секунд у тюрмі стало дивно тихо. 
— Я бачу це по тобі, — прошепотіла Анжела. 
— Це місто… воно робить боляче. Постійно. 
Вона говорила повільно, ледь стримуючи тремтіння. 
— Воно показує те, від чого ти не можеш сховатись. 
Едді відчув, як рука з револьвером починає тремтіти. Перед очима знову промайнули:
- насмішки;
- кров;
- холодильник;
- чорна вода;
- постріли. 
І власне обличчя в дзеркалі громадського туалету. Перелякане. Жалюгідне. А тепер уже майже чуже. 
— Я не хотів… прохрипів він. 
І сам не зрозумів, про що саме говорить. Про перше вбивство. Про свої бажання. Про те, ким ставав. Анжела повільно опустила погляд на револьвер у його руці. 
— Але тепер тобі вже не так страшно вбивати…
Ці слова прозвучали без осуду. І від цього стали ще гіршими. Едді різко відступив назад. Наче його вдарили. 
— Замовкни…
— Ти сам це відчуваєш. 
— ЗАМОВКНИ!
Постріл гримнув раптово. Куля вдарила в ґрати біля голови Анжели, обсипавши її іржею. Вона скрикнула й пригнулась. А Едді завмер із широко розплющеними очима. Він навіть не зрозумів, що натиснув на спуск. Кілька секунд у тюрмі стояла мертва тиша. Потім десь далеко в темряві знову почувся той важкий металевий скрегіт. Але тепер він звучав інакше. Ближче. Наче щось там… Усміхалось. Анжела повільно підняла голову. І в її очах тепер уже не залишилося нічого, крім страху. Чистого. Тваринного. Едді побачив це. І всередині щось остаточно тріснуло. Не голосно. Майже непомітно. Наче тонка крижинка під ногою. 
— Я…
Він опустив револьвер. Подивився на власну руку. Вона тремтіла. Але не від жалю. Від злості. На себе. На неї. На Джеймса. На всіх. 
— Я ж не хотів… прошепотів він. 
І раптом засміявся. Глухо. Втомлено. Майже безумно. 
— Та кого я обманюю…
Холод у коридорі став майже нестерпним. Тепер іній вкривав уже й сам револьвер. Метал побілів. На ґратах наростали товсті кристали льоду. А за спиною Едді темрява почала повільно рухатись. Наче там відкривались нові проходи. Нові камери. Нові рівні цього пекла. Тюрма приймала його. Анжела теж це відчула. Вона дивилась уже не просто на людину. А на когось, хто ставав частиною міста. Одним із його створінь. Едді важко провів рукою по обличчю. 
— Знаєш… тихо сказав він. 
— Може вони й заслужили. 
Анжела здригнулась. 
— Хто?. . 
Едді підняв очі. І усміхнувся. Криво. Болісно. 
— Усі. 
Десь далеко в коридорах раптом пролунав приглушений чоловічий голос. 
— ЕДДІ!
Джеймс. Едді миттєво застиг. Усмішка повільно зникла. І разом із нею повернулося те дивне відчуття з картини. Наче кат уже йде за ним. Повільно. Невідворотно. 
— Чуєш?.. прошепотів Едді. 
— Він мене шукає. 
У голосі більше не було страху. Тільки глуха образа. І щось нове. Щось дуже схоже на ненависть. 
— Думає, що кращий за мене…
Металевий скрегіт у темряві став гучнішим. Наче сама тюрма погоджувалась із цими словами. Едді повільно підняв револьвер. Перевірив барабан. І вперше за весь час зробив це абсолютно спокійно. Без паніки. Без докорів сумління. Наче давно звик. 
— Передай дещо Джеймсу, якщо виживеш, — тихо сказав він Анжелі. 
— Нехай не лізе не в свої справи. 
А потім він повільно рушив у темряву коридору. І цього разу навіть не озирнувся. Едді йшов далі крізь нескінченні коридори. Кроки глухо віддавались у бетоні. Іноді йому здавалось, що поруч іде ще хтось. Але варто було різко озирнутись — позаду залишалась тільки темрява. Кат. Джеймс. Ця думка знову крутилась у голові. Але тепер Едді вже не був певен. Ніби місто спеціально щось підсовувало йому. Плутало. Змішувало людей і монстрів в одне. 
— Та ні… пробурмотів він собі під ніс. 
— Джеймс не схожий на таке…
Хоча тепер він уже й сам не знав, кому тут можна вірити. Попереду з’явився широкий прохід. Едді обережно зазирнув усередину. Столова. Колись це приміщення явно було тюремною їдальнею. Уздовж стін стояли довгі металеві столи. Деякі були перекинуті. Деякі вкрилися товстим шаром бурої іржі. У тьмяному світлі важко було позбутися думки, що це не метал, а стара засохла кров. На одній зі стін висіла зелена шкільна дошка з меню, написаним крейдою. Едді підійшов ближче. 
18 березня 1956 року. 
Він здивувався. Нагорі, в документах музею, були дати ще з початку дев’ятнадцятого століття. Але тут — п’ятдесят шостий. Наче всі роки існування цього місця досі жили тут одночасно. Або не всі. Напевно лише ті, про які краще було б забути. Роки пожеж, смертей, зникнень і речей, про які люди воліли більше не згадувати. Але місто, схоже, пам'ятало все. Нижче були написані страви:
- гарячий чилі;
- банановий пудинг;
- франкфуртські рулети. 
Від цього шлунок неприємно стиснувся. Їсти хотілося страшенно. Але найбільше тривожило навіть не це. Усі ці назви виглядали тут неприродно. Ніби не меню тюремної їдальні, а уривок із якогось чужого, нормального життя, яке давно зникло. І водночас у цьому було щось майже знущальне. Наче місто навмисно залишило ці слова на дошці — щоб голодна людина читала їх у холоді й темряві, уявляла запах гарячої їжі… і ще гостріше відчувала, де саме опинилась. І саме тоді він помітив дещо дивне. За одним зі столів хтось сидів. Велика темна фігура. І вона… їла. Повільно. Методично. Металева ложка тихо шкребла по тарілці. Едді завмер. 
— Ей…
Постать не відреагувала. Навіть не повернула голови. Просто продовжувала їсти. Від цього стало моторошно. Але водночас — дивно дратівливо. Наче сама її байдужість принижувала. Едді повільно витягнув револьвер. Підійшов ближче. Ще ближче. Монстр усе так само не реагував. І тоді Едді просто натиснув на спуск. Постріл оглушливо гримнув у столовій. Фігура смикнулась і впала обличчям прямо в тарілку. Ложка задзвеніла об підлогу. І все стихло. Едді ще кілька секунд стояв нерухомо. А потім повільно сів поруч. Із дивною цікавістю почав розглядати труп. Його обличчя було понівечене. Напівлюдське. Напівгниле. Але зараз Едді дивився на нього вже майже спокійно. Без паніки. Без страху. Це лякало найбільше. У цей момент двері столової різко відчинились. У проході стояв Джеймс. Його погляд одразу впав на труп за столом. На кров. На розтрощений пострілом череп. І на револьвер у руці Едді. Промінь ліхтаря ковзнув ліворуч. Едді примружився від світла й затулив очі рукою. 
— Убити когось… тихо пробурмотів він. 
— Це взагалі не так складно…
Він повільно підніс револьвер до власної скроні. І криво усміхнувся. 
— Просто приставляєш пістолет… і… паф. 
— Едді… голос Джеймса став глухим. 
— Це… ти його вбив?. . 
— Але це не моя вина! - раптом різко відповів Едді. 
— Він сам змусив мене це зробити!
— Заспокойся…
Джеймс обережно зробив крок уперед. 
— Просто розкажи, що сталося. 
— Цей тип…
Едді нервово засміявся. 
— Я йому нічого не робив! Він просто прийшов сюди після мене. Сидів. Дивився. Усміхався. Я бачив це гидке презирство в його очах! Як і в усіх інших!!!
— В усіх інших?. . 
Джеймс насупився. 
— І тому ти його застрелив?
— Що значить «тому»?! - заревів Едді й різко підвівся. 
— Едді, не можна вбивати людей тільки через те, що вони не так на тебе подивились!
— Та ну?! А чому ні?!
Його очі вже дивно блищали. 
— Усі тільки й роблять, що витирають об мене ноги! Як і цей ідіот! Він був такий самий, як і всі інші!! І отримав те саме, що й усі інші!
— ЕДДІ!
Джеймс підвищив голос. Він уже бачив, що ситуація вислизає з рук. Але раптом Едді криво посміхнувся. Ніби все це було просто дурним жартом. 
— Та я жартую, Джеймс. 
Він повільно опустив револьвер. 
— Він уже був мертвий, коли я прийшов сюди. Чесно. 
А потім його погляд раптом ковзнув кудись за спину Джеймса. Усмішка повільно зникла. 
— О… тихо сказав Едді. 
— Мені вже пора. Вибач. 
І, не пояснюючи нічого більше, він рушив просто повз Джеймса до виходу зі столової. Двері столової грюкнули за його спиною. Едді швидко йшов коридором, майже не розбираючи дороги. Дихання збилось. Рука досі стискала револьвер так сильно, що боліли пальці. Перед очима знову й знову спливав той стіл. Кров. Розбитий череп. І власний голос:
«Паф.»
Він різко мотнув головою.
— Ні…
пробурмотів собі під ніс Едді.
— Ні, ні…
Кроки глухо відбивались у бетоні. Десь далеко капала вода. А може — не вода. Він уже не був певен. Найгірше було не те, що сталося в столовій. Найгірше — як легко це сталося. Наче щось усередині просто… відпустило. Наче раніше всередині ще залишалось щось, що зупиняло його в останню мить. Якась внутрішня межа, через яку було страшно переступити. Але тепер Едді раптом відчув — цієї межі більше немає. Він різко зупинився посеред коридору.
— Але ж він був монстром… тихо сказав уголос.
Голос прозвучав непереконливо навіть для нього самого. Постать за столом майже не рухалась. Не нападала. Просто сиділа. А він підійшов і вистрілив. Просто тому, що захотів. Від цієї думки всередині повільно поповз холод. Джеймс. Він згадав його обличчя у світлі ліхтаря. Не страх. І навіть не ненависть. Швидше… розчарування. Наче Джеймс побачив у ньому щось таке, чого сам Едді ще не хотів визнавати.
— Я ж не хотів… прошепотів він.
І раптом зрозумів, що це правда. Він не хотів убивати Джеймса. Не хотів бачити, як той дивиться на нього таким поглядом. Бо поруч із Джеймсом усе це ще здавалося неправильним. Ненормальним. А от коли він залишався сам… Місто починало говорити з ним інакше. Тихіше. Ближче. Наче повільно переконувало, що все це — нормально. Що люди справді дивляться з презирством. Що вони сміються. Що вони заслуговують. Едді сперся плечем об холодну стіну й заплющив очі. На якусь мить Едді злякався не темряви навколо. І навіть не монстрів. А того, що щось страшне повільно прокидається всередині нього самого. Він повільно відкрив очі. Коридор перед ним був порожній. Довгий. Вологий. Освітлений тільки тьмяним жовтим світлом ліхтарика. Але тепер Едді вже не міг позбутися дивного відчуття, що тюрма слухає його. Не просто стоїть навколо мертвими стінами. А уважно спостерігає. Чекає.
Десь удалині пролунав металевий скрегіт. Наче хтось повільно провів чимось важким по ґратах. Едді здригнувся й рушив далі. Коридори тут давно перестали мати сенс. Вони тягнулися під дивними кутами, то звужуючись, то раптово розширюючись у темні зали з рядами камер. На стінах проступали старі бурі плями. Деякі виглядали так, ніби їм було багато десятків років. Інші — зовсім свіжі. Подекуди на стінах лишались дивні символи, видряпані цвяхами чи ножем. Хрести. Імена. Молитви. Іноді траплялися слова, які вже майже неможливо було розібрати.
ПРОВИНА
ГРІХ
ПОКАРАННЯ
Але найбільше Едді налякала одна з камер наприкінці коридору. Двері стояли прочиненими. Усередині панував безлад. На підлозі валялися старі книги й пожовклі аркуші, вкриті дивними схемами та символами. Деякі сторінки були списані незрозумілими словами, схожими чи то на молитви, чи то на заклинання. На одній із обкладинок він ледве розібрав потемнілий напис про виклик демонів. Едді швидко відвів погляд. Від усього цього ставало моторошно. Не так, як від монстрів чи трупів. Тут було щось інше. Наче вся ця релігія, покарання, пекло й сатанинські ритуали давно переплелися між собою в один клубок. І тепер уже неможливо було зрозуміти, де тут молитва, а де прокляття. Йому раптом здалося, що саме місто теж таке. Наче колись тут намагалися говорити про спасіння. А врешті залишилося тільки щось хворе й перекручене. А ще йому не подобалося, як місто починало лізти в голову. Бо чим довше він тут ішов, тим частіше ловив себе на думці, що деякі речі вже не здаються такими страшними, як раніше. Наче місто повільно стирало всередині нього якусь межу.
Коридор тягнувся вперед крізь напівтемряву. Камери по обидва боки давно втратили будь-яку схожість із місцем для людей. Десь валялися іржаві миски, десь — порвані матраци, вкриті темними плямами. У деяких камерах двері були вирвані з петель, наче хтось колись намагався вибратися звідти будь-якою ціною. Едді йшов повільно, ковзаючи променем ліхтарика по ґратах. І раптом завмер. Одна з камер виглядала дивно. Замість бруду й уламків — усюди лежали книги. Старі журнали. Пожовклі газети. Списані блокноти. Частина сторінок валялася просто на підлозі, ніби хтось у нестямі рився тут, шукаючи відповідь на якесь питання. Едді обережно зазирнув усередину. У повітрі висів запах сирості, пилу й старого паперу. Він присів навпочіпки біля купи журналів і почав машинально перегортати сторінки. Більшість текстів були напівстерті, вкриті пліснявою або заляпані бурими плямами. Але один журнал зберігся краще за інші. На обкладинці ледве читався напис: “Сайлент Хілл: земля, що пам’ятає” Історичне товариство Сайлент Хіллу. 1958 рік. Едді сперся спиною об холодну стіну камери й почав читати. Чим далі він гортав сторінки, тим довше затримувався на окремих рядках.
Безмовний пагорб, що слухає мертвих
Історія Сайлент Хілла почалася задовго до того, як тут з’явилися дороги, шахти чи в’язниця. Ще до приходу колоністів ці землі належали індіанським племенам, які називали це місце “Обителлю Безмовних Духів”. Вони вірили, що тут межа між живими й мертвими тонша, ніж будь-де. Що душі померлих залишаються в лісі, у камінні, у воді озера Толука. Що туман — це не природне явище, а дихання тих, хто не зміг піти.
Колоністи сприймали ці історії як забобони. Але навіть вони згодом почали уникати лісів біля озера. Особливо вночі.
Озеро Толука
Озеро стало серцем міста. Спокійне. Нерухоме. Майже мертве. Місцеві жителі казали, що вода в ньому ніколи не виглядає живою. Навіть під сонцем Толука залишається темним, ніби приховує щось під гладкою поверхнею.
У XIX столітті сюди скидали тіла померлих під час загадкової епідемії. Пізніше на озері почали безслідно зникати човни.
У 1918 році пропало судно Маленька Баронеса. Не знайшли ні уламків, ні тіл.
У 1939 році сталося ще кілька дивних зникнень. Після цього в місті з’явилися чутки, що на дні Толуки лежать мертві. І що іноді вони тягнуться вгору — до тих, хто пропливає над ними.
Тюрма Толука
Після 1810 року південну частину міста почали використовувати як колонію для злочинців. Саме тоді була побудована тюрма. Спочатку вона слугувала звичайним місцем ув’язнення. Але з роками навколо неї почали виникати дивні історії.
У документах історичного товариства неодноразово згадуються масові страти, зникнення в’язнів та релігійні ритуали, які проводилися прямо на території тюрми. Деякі камери використовувалися не для утримання, а для “очищення”.
Народження культу
Наприкінці XIX століття в Сайлент Хіллі сформувалася релігійна організація, відома як Орден. Її віра дивно поєднувала християнські символи з давніми індіанськими обрядами. Молитви — з жертвопринесеннями. Святість — із насильством.
В архівах згадується, що культ вірив у можливість “народження Бога”. Для цього проводилися ритуали, пов’язані зі стражданням, кров’ю та смертю. І що більше болю переживала жертва — то “ближчим” ставав інший світ.
Інший світ
Найдивніші записи стосуються так званого Іншого світу. Свідки описували його по-різному. Для когось це були закривавлені коридори. Для інших — нескінченні клітки, темрява або кімнати, наповнені манекенами й тілами. Проте всі свідчення мали одну спільну рису: “Місто показує людині те, що вже існує всередині неї.” Сайлент Хілл не створює кошмари. Він лише витягує їх назовні.
Рядки ніби складалися в щось єдине. У щось, що раптом починало пояснювати все довкола. Це місце не було просто покинутою тюрмою. І не було звичайним містом. Сайлент Хілл жив власним життям. Вбирав людські страхи, провину, ненависть. А потім повертав їх назад — перекрученими, оголеними, живими.
Едді повільно перечитав останній абзац. “Місто показує людині те, що вже існує всередині неї.” Його пальці мимоволі сильніше стиснули сторінки. У голові одна за одною спалахнули картини. Кат у коридорі. Мертвий чоловік у столовій. Погляди людей. Сміх. Презирство. А потім — власний голос:
“Паф…”
Едді різко закрив журнал.
— Ні… — тихо видихнув він.
Тепер усе це вже не здавалося випадковим. Місто ніби поступово підсовувало йому речі, які він не хотів бачити. Змушувало дивитися туди, куди він усе життя боявся навіть заглядати. І від цього ставало значно страшніше, ніж від будь-яких монстрів. Бо якщо стаття казала правду… То, можливо, всі ці чудовиська й справді народжувалися не в темряві Сайлент Хілла. А в людях.
Едді повільно опустив журнал. Його раптом зачепила одна дивна деталь. Щоразу, коли він спускався нижче, місто ставало іншим. Ніби скидало чергову маску. Спочатку були туманні вулиці. Потім лікарня. Потім тюрма. А тепер ці бетонні тунелі десь під землею. І разом із кожним новим рівнем змінювалися не лише стіни навколо. Змінювався він сам. Спогади, які роками лежали десь на дні пам'яті, раптом починали оживати. Дрібниці, про які він давно забув, поверталися з моторошною чіткістю.
Обличчя.
Голоси.
Сміх.
Образи.
Наче щось поступово розкопувало його зсередини шар за шаром. Едді підняв погляд на стелю. А що, як справа була не в цих сходах? Не в ліфтах. Не в поверхах. Що, як весь цей шлях униз був лише відображенням чогось іншого? Наче місто не вело його під землю. Наче десь глибоко під землею закінчувалися коридори міста і починалися коридори його пам'яті. Ця думка викликала неприємний холод у грудях. Бо якщо так... То попереду могли чекати не нові монстри. А речі, які він усе життя намагався від себе сховати.
Едді повільно підвівся. Журнал так і залишився лежати на підлозі. У коридорі знову було тихо. Лише десь далеко, у глибині тюрми, металевий звук повільно прокотився темрявою. Наче щось велике зрушило з місця. Едді мовчки глянув у чорний прохід попереду. Потім міцніше стиснув револьвер і рушив далі. У пошуках виходу Едді натрапив на важкий залізний люк у підлозі. Кришка виявилася настільки масивною, що довелося підчепити її шматком іржавої арматури. Метал скреготнув. Люк повільно зсунувся убік, відкриваючи квадратну чорну діру. Едді посвітив униз ліхтариком. Хід ішов вертикально вниз. Наскільки глибоко — зрозуміти було неможливо. Світло просто тонуло в темряві. Він вагався лише кілька секунд. А потім почав спускатися. Спина впиралась в одну стіну шахти, ноги — в іншу. Бетон був холодний і мокрий. Едді повільно ковзав униз, обережно переставляючи ноги. Ліхтарик тремтів у руці, вириваючи з темряви шматки слизьких стін. І раптом підошва ковзнула. Нога натрапила на щось липке й слизьке. Світ перевернувся. Темрява закрутилася перед очима, бетонні стіни миготіли з шаленою швидкістю, а потім усе зникло в глухому ударі.
Перше, що він відчув, коли прийшов до тями — запах. Солодкуватий. Важкий. Нудотний. Запах гниючих тіл. Едді повільно розплющив очі.
— Морг… слово саме вирвалось у нього з рота.
Ліхтарик лежав збоку і тьмяно освітлювало кімнату. У стінах тягнулися ряди прямокутних отворів. І звідти стирчали ноги. Сірі. Роздуті. Вкриті темними трупними плямами. Посеред приміщення стояв стіл для розтинів. Старий метал був густо заляпаний засохлою кров’ю. Едді повільно сів. І раптом зрозумів дивну річ. Його це майже не лякало. Ще кілька днів тому він би вже блював десь у кутку. А тепер просто дивився на ці тіла. Спокійно. Майже байдуже. Як багато їх тут. Звідки? Хто вони були? Такі ж люди, як він? Такі ж, що одного разу зайшли надто далеко? Його погляд ковзнув по одному з тіл. На пальці мертвяка ще лишилася стара обручка. Едді швидко відвернувся. Ні. Краще не думати. Бо місто любило думки. Особливо — погані.
Він підвівся й рушив далі крізь морг. Під ногами хлюпала вода впереміш із чимось густим. Стеля низько нависала зверху, труби були вкриті іржею та чорною пліснявою. А тоді попереду з темряви повільно виступив ліфт. Величезний шахтний підйомник у ржавій металевій клітці. Таких Едді бачив тільки на старих фотографіях вугільних шахт. Двері стояли прочиненими. Наче чекали саме на нього.
— Ну звісно… нервово пробурмотів він.
І зайшов усередину. Коли клітка здригнулася й рушила вниз, старі механізми одразу загриміли так, ніби мали розсипатися щосекунди. Кожен метр спуску віддавався глухим ударом у металевих стінах. Едді весь час чекав, що троси ось-ось урвуться. Але ліфт продовжував повзти вниз. Все глибше. Все нижче. І поступово Едді почав помічати дивну річ. Повітря змінювалось. Ставало теплішим, важчим, густішим. По шиї потекли краплі поту. Десь унизу чулося глухе гудіння, схоже на далеке дихання величезного механізму. А потім ліфт різко смикнувся й зупинився. Важкі двері зі скреготом повільно розійшлися в боки. За дверима починався новий лабіринт.
Едді йшов повільно, майже навмання. Тут уже майже не залишилось нічого схожого на тюрму. Або, можливо, це і була її справжня сутність — та, яку роками ховали під бетоном, ґратами й офіційними табличками. Кімнати тягнулися одна за одною. Усі заляпані кров’ю. Старою. Почорнілою. І місцями — дивно свіжою. На столах лежали важкі іржаві ножі, тесаки, гаки для м’яса, якісь медичні інструменти незрозумілого призначення. На одній зі стін висіли ланцюги з металевими браслетами для рук. В іншій кімнаті стояло крісло з ременями, а поруч валявся старий шкіряний намордник. Едді намагався не затримувати погляд надовго. Але місто ніби спеціально змушувало дивитися. Наче хотіло, щоб він звикав. Щоб переставав здригатися. В одній із кімнат було особливо тихо. Настільки тихо, що Едді одразу відчув щось недобре. Він повільно посвітив ліхтариком уперед. І завмер. Посеред величезного приміщення стояв великий дерев’яний ешафот. Темне дерево почорніло від часу. З балки звисала мотузка. Стара. Товста. Натягнута так рівно, ніби нею користувалися зовсім недавно. Едді довго дивився на неї мовчки. Сам не розуміючи чому, він зробив кілька кроків ближче. У голові раптом виникла страшно спокійна думка. А може це й був би вихід. Закінчити все. На секунду йому навіть здалося, що мотузка ледь помітно погойдується сама по собі. Наче терпляче чекає. Едді різко відступив назад.
— Ні… хрипко сказав він уголос.
Серце калатало вже не від страху монстрів. Від чогось іншого. Він раптом дуже чітко зрозумів: це місце не випадково привело його сюди. Місто випробовувало його. Спочатку страх. Потім злість. Тепер — це. Наче воно повільно перебирало всі способи зламати людину. Едді ще раз глянув на ешафот. І швидко відвернувся.
— Хрін тобі… пробурмотів він і рушив далі коридором.
Бо що б не ховалося в цьому місті — він не збирався так просто йому здаватись. Коридор тягнувся все далі. Старі лампи під стелею давно не працювали, і тепер темрява існувала тут майже як жива істота — важка, густа, липка. Промінь ліхтарика вихоплював лише шматки облуплених стін і ржаві труби вздовж стелі. Едді йшов уже майже машинально. Після кімнати з ешафотом у ньому щось змінилося. Наче місто перестало просто лякати й почало говорити з ним напряму. Він сам не помітив, як опинився перед дверима. Відкривши їх, він помітив бетонні сходи. Едді важко видихнув і почав спускатися. Коридор унизу був затоплений майже по коліна. Холодна брудна вода тягнулася кудись у темряву. Едді рушив вперед. Спочатку йому здавалося, що це просто ще один прохід. Але хвилини минали. Потім — години. Коридори розгалужувалися, повертали під дивними кутами, впиралися в решітки або знову вели в однакові затоплені тунелі. Вода постійно плюскотіла навколо ніг. Краплі падали зі стелі. Іноді йому вже починало здаватися, що він ходить колами. Що це місце навмисно не випускає його. Втома повільно стискала голову. Очі боліли від темряви. Едді вже майже перестав розуміти, скільки часу блукає тут. І саме тоді попереду раптом з’явилося щось інше. Невелика металева драбина. Вона вела нагору до вузьких дверей у стіні. Едді мовчки видерся по слизьких перекладинах і смикнув двері. Вони важко відчинилися. За ними був короткий вузький коридор. А далі — величезне приміщення. Едді завмер на порозі. Це було кладовище. Прямо під землею. Похилені могильні плити стирчали з сирої землі. У кутках валялися прогнилі штахети від старого кладовищного паркану. Повітря тут було якимось дивно нерухомим.
Едді повільно рушив між могилами. Промінь ліхтарика ковзав по стертих написах. Імена. Дати. Молитви. Деякі плити були настільки старими, що текст майже зник. А потім він різко зупинився. Попереду стояли три свіжі могили. Поруч. Земля біля них виглядала темною й вологою, ніби її розкопали зовсім недавно. Едді повільно підняв ліхтарик. На першій плиті було написано:
Джеймс Сандерленд.
На другій:
Анжела Ороско.
А на третій… Едді відчув, як у животі щось холодно стиснулося.
Едді Домбровскі.
Він повільно підійшов ближче. Дві перші могили були вже засипані землею. Третя — ні. Перед плитою чорніла глибока яма. Світло ліхтарика губилося десь унизу, не дістаючи дна. І від цього вона здавалася бездонною. Едді мовчки дивився вниз. Потім повільно перевів погляд на імена Джеймса й Анжели.
— Значить… от як… — тихо пробурмотів він.
Дивне відчуття повільно розповзалося всередині. Наче це місце вже давно все вирішило за них. Можливо, Джеймс і Анжела вже теж дійшли до свого кінця. А можливо, кожен у цьому місті мав пройти тільки власний шлях. Власне пекло. Власну яму. Едді ще раз подивився в темряву провалля. Страх чомусь майже зник. Залишилася тільки дивна втома. І відчуття, ніби відповідь чекає саме там унизу. Наче ця могила була не просто могилою. А дверима. Порталом у щось, призначене лише для нього. Едді важко видихнув. А потім зробив крок уперед. Світло ліхтарика різко смикнулося. І земля зникла з-під ніг. Він полетів униз. У нескінченну темряву. У бездонну пустоту, де не було ні стін, ні звуків, ні часу. Лише падіння.

- Дисоціація. -

Едді прийшов до тями на холодній кам’яній підлозі. Кілька секунд він просто лежав нерухомо, важко дихаючи й намагаючись зрозуміти, де знаходиться. Голова гуділа після падіння. Перед очима все ще повільно крутилася темрява тієї бездонної могили. Потім він повільно підвівся.Попереду тягнувся довгий кам’яний коридор, що йшов униз широкими сходами. Уздовж стін тягнулися старі металеві труби, а з вузьких вентиляційних отворів біля підлоги повільно виповзав густий крижаний туман. Едді довго спускався вниз. Сходинки були слизькі від інею. Чим нижче він опускався, тим сильніше ставав холод. Незабаром пальці задубіли настільки, що він ледве втримував револьвер. Коридор здавався безкінечним. Лише сірий бетон. Туман. І глухий звук власних кроків. У якийсь момент він сам не помітив, як почав рахувати сходинки. Як колись у дитинстві. Тоді це чомусь допомагало заспокоїтись.
Двадцять три.
Двадцять чотири.
Двадцять п’ять…
І раптом у голові сплив зовсім інший звук. Скрип старих гойдалок у дворі. Літній вечір. Тепле помаранчеве світло у вікнах будинків. Він навіть на секунду ніби відчув запах мокрого асфальту після дощу. Маленький Едді сидів на лавці й мовчки їв морозиво, поки мати сварилась із кимось по телефону. Поруч, на старій скрипучій гойдалці, гойдалася сусідська дівчинка — здається, Лінда чи Ліза, він уже й сам не пам’ятав точно. Вона без упину щось розповідала йому про школу, про якогось дурного вчителя й про те, що влітку хоче поїхати до моря. Едді тоді сміявся. Справжньо. Без напруги. Без страху. Дівчинка раптом зіскочила з гойдалки, штовхнула його в плече і сказала, що коли він мовчить, то виглядає “як сумний ведмідь”. І чомусь тоді це не образило його. Навпаки. Вперше за дуже довгий час спогад не приніс болю. Лише дивну, майже забуту теплоту. Ніби десь дуже глибоко всередині ще залишався той хлопець, який колись просто сидів на лавці й слухав чужу безглузду балаканину. Тоді він ще не боявся людей. Ще не ловив на собі гидливі погляди. Спогад був таким живим, що Едді навіть сповільнив крок. І від цього стало тільки гірше. Бо він раптом зрозумів, наскільки давно не почувався людиною. Образи почали розсипатися. Тепле світло згасло. Замість дитячого майданчика знову повернувся холодний бетонний коридор і попереду виросли величезні металеві двері — великі, товсті, схожі на двері банківського сейфа. Вони були вкриті памороззю. Едді сперся плечем. Двері навіть не зрушили. Він вилаявся крізь зуби й навалився сильніше. Метал протяжно застогнав. Щось важко клацнуло всередині механізму. Дуже повільно двері відчинилися.
І в ту ж секунду Едді зрозумів, що зробив помилку. У темряві попереду ворушились силуети. Десятки. Вони стояли нерухомо лише якусь мить, а тоді кімнату прорізав низький хрипкий рев. Монстри кинулись до нього майже одночасно. Наче чекали. Наче знали, що він сюди прийде. У грудях щось різко обірвалось. Страх мав би паралізувати. Але сталося інше. Свідомість раптом дивно прояснилась. Світ ніби став повільнішим. Едді спокійно підняв револьвер. Перший постріл розніс голову найближчій тварюці. Другий — пробив ще одному горло. Він відступив убік, майже машинально підняв з підлоги важкий м’ясницький тесак і врізав ним просто в морду істоті, що стрибнула надто близько. Гаряча кров бризнула на руки. Щось усередині нього здригнулося. Але не від огиди. Від полегшення. Монстри лізли з усіх боків. Він стріляв. Рубав. Бив прикладом. Крики поступово змішались у суцільний гул. Час перестав існувати. Залишився лише холод. Дихання. І ритм ударів. Тесак із глухим хрустом розрубував плоть і кістки. Постріли відбивалися луною від металевих стін. Едді вже майже не розумів, скільки це тривало. Коли остання істота впала на підлогу, кімната раптом стихла. Лише десь зверху тихо гуділи старі холодильні механізми. Едді важко дихав. Навколо лежали понівечені тіла. Деякі були буквально розрубані навпіл. І тоді він раптом усміхнувся. Ледь помітно. Вперше за довгий час він не відчував страху. Лише дивний, холодний спокій.
Саме так його і застав Джеймс. Він завмер у дверях, повільно оглядаючи закривавлену кімнату. Погляд ковзнув по тілах. По розрубаних головах. По калюжах крові, що вже починали застигати на металевій підлозі.
— Едді… — тихо вимовив він. — Що ти наробив?..
Едді повільно повернув голову. На його щоці застигли темні бризки крові. Пара виривалась із рота важкими уривчастими клубами. У руці він усе ще стискав револьвер. Наче навіть не помічав цього.
— А схоже, ніби я щось не те зробив?.. — хрипко відповів він.
Джеймс мовчав. Його погляд ковзав по понівечених тілах. Деякі були буквально порубані на шматки. Інші лежали з простріленими головами. Металева підлога під ногами блищала чорно-червоною кіркою замерзлої крові. І посеред усього цього стояв Едді. Спокійний. Майже задоволений.
— Вони хотіли мене сюди загнати, — тихо сказав він. — Думали, я злякаюсь… як завжди. Він нервово засміявся.
— А я більше нічого не боюсь.
Його пальці сильніше стиснули руків’я револьвера.
— Знаєш… це навіть смішно. Усе життя я тільки й робив, що боявся людей. Боявся, що вони дивляться. Сміються. Думають про мене всяке лайно. Він зробив кілька кроків між тілами. Повільно. Наче прогулювався.
— А потім це місто показало мені одну просту річ.
Едді підняв очі на Джеймса.
— Коли вони мертві — вони мовчать.
У холодильній камері стало ще тихіше. Десь у темряві скрипнув металевий гак.
— Едді… — обережно почав Джеймс. — Це не ти говориш. Це місто.
— НІ.
Голос різко вдарив луною по стінах. Едді важко дихав.
— Не треба валити все на місто! Воно хоча б чесне! Воно хоча б не бреше мені в очі!
Його обличчя почало сіпатися від нервового напруження.
— Воно показало мені, ким люди є насправді.
Він раптом ткнув пальцем у Джеймса.
— І ти нічим не кращий.
— Ти помиляєшся.
— Та невже?!
Едді різко засміявся. Але сміх вийшов ламаний. Майже істеричний.
— Ти думаєш, я не бачу?! Ти теж ховаєш усередині щось гниле! Це місце не приводить сюди нормальних людей!
Джеймс мовчки стиснув рушницю. Едді помітив цей рух. І його усмішка повільно зникла.
— Ага… ось воно.
Він трохи нахилив голову.
— Тепер ти теж мене боїшся.
— Едді, опусти зброю.
— Ні.
Відповідь пролунала майже спокійно. Навіть втомлено.
— Ти вже дивишся на мене так само, як усі вони.
Його рука з револьвером повільно піднялася.
— А я більше не хочу цього бачити.
Постріл гримнув раптово. Куля вдарила в металеву стіну біля Джеймса, вибивши сніп іскор. Джеймс інстинктивно кинувся вбік.
— ЕДДІ!
— ЗАТКНИСЬ!
Ще один постріл. Цього разу зовсім поруч. Едді вже майже не контролював себе. Його очі блищали гарячковим, хворобливим блиском.
— Я так і знав! — кричав він. — ТИ ТЕЖ СМІЯВСЯ З МЕНЕ! З ПЕРШОЇ Ж ЗУСТРІЧІ!
Джеймс різко підняв рушницю. Постріл із дробовика прогримів оглушливо. Едді скрикнув. Його коліно вибухнуло кров’ю. Він захитався, врізавшись плечем у металевий стіл. Але майже одразу знову вистрілив навмання. Куля просвистіла над головою Джеймса.
— Чорт… — прохрипів Едді, хапаючись за поранену ногу.
Та навіть тепер у його очах залишалась та сама дивна, хвора лють. Він озирнувся. І раптом кинувся до дверей у дальньому кінці морозильної камери. Кульгаючи. Ледь не падаючи. Але все одно тікаючи далі в темряву. Джеймс кинувся слідом. Двері важко грюкнули об стіну, коли він вискочив у наступне приміщення. І одразу відчув мороз. Тут було ще холодніше. Набагато. Перед ним простягався величезний промисловий холодильник. Під стелею тягнулися довгі металеві рейки з гаками, на яких висіли м’ясні туші. Старі лампи під стелею ледь жевріли крізь густий білий туман. Повітря було наповнене запахом сирого м’яса й крові. Джеймс повільно рушив уперед, стискаючи рушницю. Туші тихо похитувалися. Десь попереду лунав важкий кульгавий крок. А потім — голос Едді.
— Ти хоч знаєш… як це?.. — хрипко пролунало з темряви.
Його голос губився між тушами.
— Коли тебе ненавидять просто через те, як ти виглядаєш?
Джеймс мовчки оглядався.
— Коли вони дивляться на тебе так… ніби ти щось гидке…
Попереду між тушами щось ворухнулося.
— Я все життя був для них посміховиськом.
Голос Едді ставав дедалі зірванішим.
— “Жирний виродок”… “Смердюча свиня”… “Навіть мати тебе не любить”…
Він нервово засміявся. Сміх одразу захлинувся кашлем.
— А знаєш що найгірше?.. Іноді я й сам починав у це вірити.
Джеймс помітив силует. Едді стояв далі між тушами, важко спираючись рукою на металевий гак. Кров повільно стікала по нозі. Але револьвер він досі тримав міцно.
— Тобі потрібна допомога, — тихо сказав Джеймс.
Едді одразу різко підняв голову.
— Не треба мене жаліти!
Його голос луною вдарив по холодильнику.
— Думаєш, я не бачу? Ти дивишся на мене так само, як вони всі!
— Ні.
— БРЕШЕШ!
Постріл прогримів раптово. Куля пробила тушу просто біля Джеймса. Замерзлі шматки м’яса бризнули вбік. Джеймс сховався за металевою балкою.
— Едді, заспокойся!
— Чому?! — гаркнув той із темряви. — Щоб ти потім теж дивився на мене зверху вниз?!
Він важко дихав.
— Знаєш… після собаки я зрозумів одну річ.
Його голос став дивно тихим. Майже задумливим. — Коли вона скавчала… мені було добре. Джеймс завмер.
— А потім настала черга його хазяїна. І я вистрілив йому в коліно…
Едді коротко засміявся.
— Він кричав навіть голосніше за собаку.
Тиша. Тільки гул холодильних механізмів.
— І тоді я зрозумів… — прошепотів Едді. — Мені подобається, коли вони бояться. Джеймс повільно вийшов із-за балки.
— Це не ти, Едді.
— НІ.
Тепер у його голосі залишилося мало людського.
— Це якраз справжній я!
Він різко вийшов між тушами. Очі блищали гарячковою люттю.
— Цей клятий Сайлент Хілл показав мені правду! Ми з тобою однакові, Джеймс! Ти просто ще боїшся це прийняти!
Він підняв револьвер.
— Але я більше не боюсь.
Джеймс миттєво підняв рушницю. На секунду вони завмерли один навпроти одного серед білих клубів морозного туману. А потім одночасно натиснули на курки. Постріли гримнули майже одночасно. Дріб із рушниці розірвав одну з туш просто перед Едді. Шматки замерзлого м’яса й крові розлетілися по підлозі. Куля Едді просвистіла зовсім поруч із головою Джеймса. Відлуння ще довго билося об металеві стіни холодильника. Потім усе змішалося. Туман. Постріли. Гойдання туш на гаках. Едді кульгав між рядами м’яса, постійно змінюючи позицію. Його важке дихання чулося то справа, то зліва.
— ТИ НЕ РОЗУМІЄШ! — гаркнув він десь у темряві.
Постріл. Металевий гак поруч із Джеймсом вибухнув іскрами.
— Я ВСЕ ЖИТТЯ БУВ ДЛЯ НИХ ВИРОДКОМ!
Джеймс різко вистрілив у бік голосу. У відповідь почувся короткий болісний крик. Але Едді все ще рухався.
— А тепер… — його голос тремтів від люті й майже дитячої образи, — тепер вони всі мовчатимуть…
Він раптом вискочив просто між тушами. Очі шалені. Обличчя перекошене. Револьвер тремтів у закривавленій руці.
— УСІ!
Постріл. Куля зачепила Джеймса по плечу, змусивши його відступити назад. Едді засміявся. Голосно. Нервово. Майже істерично.
— Бачиш?! Ти теж боїшся мене тепер!
Він зробив ще крок уперед. І саме цієї миті нога підломилась. Поранене коліно остаточно не витримало. Едді важко впав на металеву підлогу, вдарившись плечем об туші, що одразу почали гойдатися над ним. Револьвер вислизнув із руки й покотився вбік. На кілька секунд запала тиша. Едді важко дихав, лежачи серед клубів холодного пару. Потім тихо засміявся. Уже зовсім інакше. Втомлено.
— От бачиш… — прохрипів він. — Навіть тут… усе закінчується однаково…
Джеймс повільно підійшов ближче, не опускаючи рушниці. Едді підняв на нього погляд. І раптом у цьому погляді вперше за довгий час не було злості. Лише страшенна втома.
— Знаєш… — тихо сказав він. — Я ж спочатку справді не хотів нікого вбивати. Його очі повільно ковзнули кудись убік.
— Просто… одного дня стало легше ненавидіти всіх навколо, ніж себе самого.
Холодний туман повільно стелився підлогою.
— А це місто… — ледве чутно продовжив Едді. — Воно тільки підштовхнуло.
Він слабо посміхнувся.
— Бо воно знало, що всередині мене це вже було.
Джеймс мовчав. Едді повільно перевів погляд на туші під стелею. На бліде мертве м’ясо. На гаки. На темряву за ними.
— Смішно… — прошепотів він. — Я все життя боявся, що люди дивляться на мене як на тварину…
Він заплющив очі.
— А став нею сам.
Його пальці слабо сіпнулися. Потім завмерли. Джеймс ще кілька секунд стояв нерухомо. Холодний туман повільно стелився підлогою між тушами, а десь під стелею монотонно гули старі холодильні механізми. Едді більше не рухався. Джеймс дивився на нього мовчки. Без злості. Без полегшення. Лише з важким, глухим сумом. Він розумів. Мабуть, навіть занадто добре. У цьому клятому місті кожен поступово починав тонути у власних думках. У власному страху. Провині. Ненависті. Едді просто зламався раніше за інших. Джеймс повільно опустив рушницю.
— Пробач… — тихо сказав він, сам не знаючи, кому саме.
Потім розвернувся й рушив до дверей у дальньому кінці холодильника. За ними виявився вузький коридор, який вивів його назовні. У туман. Перед ним лежав старий дерев’яний причал. Чорна вода озера Толука ледве колихалась у темряві. Біля краю тихо похитувався маленький човен. Джеймс мовчки сів у нього й відштовхнувся від берега. Човен повільно поплив крізь густий туман. Незважаючи ні на що, він ще не закінчив. Він мусив знайти Мері. Мусив дійти до кінця.
Поступово човен зник у білій імлі. Причал спорожнів. Запала тиша. Лише вода тихо билась об старі дошки. Але ненадовго. Раптом поверхня озера здригнулася. Щось важке повільно піднялося з темної води. На причал вилізла потворна фігура. Бліда роздута шкіра звисала клаптями. З рота виривався хрипкий мокрий звук. Довгі пальці залишали слизькі чорні сліди на дошках. Мертвяк повільно повернув голову в бік відчинених дверей холодильника. Наче знав. Наче його покликали. Він важко почалапав усередину. За кілька секунд із темряви почувся глухий звук волочіння тіла. Потім істота знову з’явилася на причалі. Вона тягнула Едді за ногу назад до озера. Його руки безсило волочилися по мокрих дошках, залишаючи за собою темний слід. Місто не любило залишати сліди. Туман повільно поглинув їх обох. І незабаром чорна вода Толуки знову стала спокійною. Наче нічого й не сталося. Сайлент Хілл забрав ще одну загублену душу в свої обійми. Так само тихо, як забирав сотні інших до нього.
Місто не судило. Не карало. Йому навіть не була потрібна кров. Воно просто чекало. Терпляче. Роками. Поки людина сама не приносила сюди свій страх, провину чи ненависть — і тоді Сайлент Хілл повільно розкривався перед нею, мов жива рана. Заглядав усередину. Витягував назовні те, що люди ховали навіть від самих себе. А потім уже не відпускав.
Колись Едді боявся чужих поглядів. Боявся сміху. Принижень. Та зрештою місто зробило найстрашніше — воно дозволило йому перестати боятися. Коли людина перестає боятися власної темряви… вона дуже швидко починає тонути в ній. Озеро Толука мовчки поглинуло його. Туди, де вже давно лежали інші. Самотні. Зламані. Ті, кого ніхто не зміг врятувати. Можливо, саме тому вода тут завжди здавалася такою важкою й мертвою. Наче під темною гладдю ховались не просто тіла, а чужі спогади, біль і останні думки людей, які колись теж намагались вибратися із цього міста. Але Сайлент Хілл майже ніколи нікого не відпускав по-справжньому. Він лише терпляче чекав, поки люди самі зроблять останній крок у темряву.