Грицеляк Сергій
«Обов’язковий мінімум»

Жанр: психологічна проза, романтична драма
Рекомендований вік: 16+ 
Місце видання:  м.Збараж
Рік видання:  2026
Видавництво:  авторське видання 
Ідейна муза та співавтор: ChatGPT

АНОТАЦІЯ. 
Вона завжди здавалась сильною. Уміла тримати погляд, мовчати, коли треба, і йти, коли вже пізно. Але під усім тим спокоєм — жінка, яка просто втомилась чекати, що хтось побачить її не очима, а душею.
Вона приходить у ту саму кав’ярню, сідає за той самий стіл, робить вигляд, що все під контролем. Та сьогодні — інакше. Сьогодні хтось має прийти. І, можливо, це буде не зустріч, а чергова розмова про те, чому між людьми завжди стоїть тиша.
Вона не шукала принца. Вона просто хотіла обов’язковий мінімум — трохи тепла, трохи поваги, трохи ніжності і обов’язково матеріальної стабільності.
Щоб не доводилось пояснювати очевидне: що жінкою потрібно не лише милуватись, а й відчувати її потреби.
Вона любить красиві дрібниці — каву з пінкою, сукні, що лягають по фігурі, дзвін браслетів. Але понад усе їй хочеться простого й складного водночас: бути поруч із тим, хто не злякається її справжньої. Тієї, в якій поєднуються сила і втома, гордість і ніжність, стриманість для світу й грайливість для одного єдиного.
Кожна її зустріч — це спроба знайти рівновагу між серцем і розумом. І кожен чоловік — перевірка на здатність дати їй те, що для неї давно стало мірилом любові.
Це історія про спроби й розчарування, про жінку, яка вміє тримати себе в руках, але не завжди — своє серце. Про емоційні качелі, на яких ми всі катаємось, називаючи це — життям.
Вона не вимагає забагато. Просто — обов’язковий мінімум.

ВСТУП ВІД АВТОРА. 
Ця історія — про жінку, яка хоче “обов’язковий мінімум”. Вона не просить забагато. Їй не потрібні замки, яхти чи нескінченні обіцянки. Вона хоче лише “обов’язковий мінімум” — у своєму, дуже жіночому розумінні.
Це — не лише айфон чи вечеря в ресторані. Це руки, які тримають, коли холодно. Погляд, що приймає, а не оцінює.
Вона хоче поруч чоловіка, який не боїться давати — не лише речі, а й себе. Бо для неї любов — це не змагання, а простір, де можна бути слабкою, справжньою, просто собою.
Вона сильна, самостійна, вміє витримувати. Але всередині живе дівчинка, якій хочеться, щоб про неї подбали — без прохань, без пояснень.
Бо для неї духовне й матеріальне не протилежності, а два крила однієї близькості. Любов без уваги — порожня. А увага без дій — безглузда.
Так, вона любить гарні речі. Але не тому, що жадає розкоші — а тому, що у кожному подарунку бачить увагу, у кожній дрібниці — турботу, у кожному жесті — любов.
Її “обов’язковий мінімум” — це не примха. Це спосіб залишатись жінкою у світі, який щодня вимагає сили, стриманості й посмішки. Це її спосіб не зламатися, не загубити ніжність, не розучитися вірити в любов.

Зміст

АНОТАЦІЯ.
ВСТУП ВІД АВТОРА.
- Кав’ярня на розі самотності. -
- Чоловіки, кава і Ctrl+Z -
- Коли день пахне пригодою -
- День, що розпочався ще уві сні -
- Недоторканий бетон -
- Професійна деформація: невдалий флірт, як тема для статті -
- М’яке світло, грайливі усмішки і тінь легкої спокуси. -
- Маленький стрибок у невідоме. -

- Кав’ярня на розі самотності. -

Вона завжди приходила трохи пізніше, ніж потрібно. Не зі зухвалості — просто любила, коли її чекають. У цьому було щось особливо жіноче: дрібна помста світу за всі ті миті, коли чекала вона.
У кав’ярні пахло карамеллю й втомою. Вона зняла пальто, поклала телефон на стіл — екран загорівся коротким спалахом повідомлення, і вона посміхнулась. Не від радості — радше від звички. Її усмішка завжди була трохи натягнута, як стрічка на подарунку, що давно лежить без адресата.
Вона вміла бути різною. Могла ніжно торкнутися рукою, а через хвилину — словами зробити боляче. Не тому, що хотіла, а тому, що інакше ніхто не чув. В її світі любов треба було виборювати, наче повітря.
Кажуть, у кожної жінки є м’яке місце в серці. У неї воно теж було — просто глибше, ніж звикли шукати. Вона навчилася не показувати слабкість. У цьому світі, де сльози швидко перетворюються на зброю проти тебе, вона носила усмішку як щит. Гордою, впевненою, з ідеально підкресленими вилицями й рівною поставою — такою її бачили інші.
Але коли двері зачинялися, коли вечір стишував шум міста, вона дозволяла собі бути справжньою. Знімала не лише сережки й макіяж, а й ту саму броню, яка тримала її вдень. Іноді просто сиділа на підлозі біля вікна з чашкою чаю — мовчала, поки думки не втихомиряться. А іноді — плакала. Тихо, щоб навіть стіни не чули. Ті сльози не були про слабкість. Вони були про втому. Про потребу, яку ніхто не помічав, бо всі бачили лише її сильну сторону.
Вона часто приходила сюди. Бариста вже навіть знав: «капучино без цукру». Тут вона любила спостерігати — за людьми, за парами, за випадковими дотиками. У цьому було щось заспокійливе, ніби вона дивилась на чужі життя, де все вдається простіше.
Але сьогодні було інакше. Повідомлення не з роботи, не від подруги. Він. Той, із ким нещодавно познайомилась у соцмережах. Він писав небагато, але впевнено. Без банальностей. І щось у його тоні зворушило в ній ту саму глибоку, давно заховану частину.
«Я вже поруч. Буду за кілька хвилин.»
Вона мимоволі поправила волосся, вдихнула глибше. Цей момент очікування завжди був найнебезпечнішим — саме тут народжуються ілюзії.
Дзвінок дверей, легкий протяг — і він з’явився. Високий, у темному пальті, з тими спокійними очима, які одразу ніби читають.
Він підійшов до її столика, трохи нерішуче, але з усмішкою.
— Привіт. Можна? — кивнув на вільний стілець.
— Якщо це не інтерв’ю, — відповіла вона теж посміхаючись, відпиваючи каву.
Він тихо засміявся, сів навпроти.
— Ну, тоді хай буде просто зустріч. Без питань і резюме.
— Побачимо, як піде, — знизала плечима.
Кілька секунд вони мовчали. Її телефон мигнув екраном, але вона не глянула. Він відзначив це — і щось у його погляді стало уважнішим.
— У житті ти інша, — сказав він нарешті.
— Краща чи гірша?
— Просто справжня. Без фільтрів.
— Це добре чи це тебе лякає? — відповіла вона, не піднімаючи погляду від чашки.
Він зробив ковток кави, ніби вигравав собі час. Поглянув на неї поверх горнятка — так дивляться, коли намагаються зрозуміти, чи це гра, чи пастка.
— Поки що — цікаво, — сказав нарешті.
Вона ледь підняла очі. Цікаво. Гарне слово. Слово, яке не зобов’язує. Яке залишає місце для втечі.
Вони говорили про все і ні про що: про музику, подорожі, каву, людей. Він здавався розумним, навіть уважним, але щось у його погляді було надто «правильним». Наче він прийшов не знайомитись, а оцінювати.
— Ти, здається, не віриш у випадкові зустрічі, — усміхнувся він.
— А ти, здається, в них надто хочеш вірити, — відповіла вона, ховаючи погляд.
Пауза. Її слова зависли між ними, як запах кави — ніжний, але з присмаком гіркоти. Через годину вони вийшли на вулицю. Холод торкнувся щік, і вона натягнула шарф.
— То побачимось? — спитав він.
Вона знизала плечима.
— Можливо. Якщо знову повірю, що люди здатні дивувати. 
Він тихо кивнув і пішов. Вона дивилась йому вслід і вже знала — не напише. Бо це знову було не те. Занадто розумно, занадто спокійно. Без іскри, без глибини.
Вечірнє місто просякло дощем. Вона йшла повільно, каблуки відстукували ритм, схожий на внутрішній монолог: «знову не те… знову не він…». Ліхтарі розтікались у калюжах золотими плямами, і кожен їхній відблиск нагадував щось забуте — слова, обійми, обіцянки, що колись здавались справжніми.
Удома її зустріла тиша. Та сама, яку інші назвали б спокоєм, а вона — порожнечею. Вона повісила пальто, кинула сумку, поставила телефон на зарядку. Жодних нових повідомлень. Навіть не було спаму.
На кухні — напівпорожня чашка кави, яка залишилась ще з ранку. Вона залила її окропом, навіть не задумуючись. Пар здійнявся над кружкою, і їй на мить здалося, що це її власні думки розчиняються у повітрі.
Вона сіла біля вікна. Світло місяця падало на підлогу, холодне й рівне, як її обличчя в дзеркалі.
«Може, я просто занадто вимоглива? Чи, може, просто не там шукаю?» — промайнуло в голові.
Вона не раз чула, що чоловіки не люблять сильних жінок. Але ж хіба вона хотіла бути сильною? Вона просто не мала вибору.
І тоді, коли все навколо стихло, коли годинник відбивав секунди, вона дозволила собі те, чого вдень не могла. Сльози. Тихі, без звуку, без пафосу. Такі, що навіть не котяться по щоках — просто блищать у погляді, як відбиття чужих зірок. Вона не плакала за ним. Вона плакала за собою.  За тією дівчиною всередині, що ще вірить, що колись хтось не злякається її складності. Що хтось побачить не лише красу, а й глибину. Не лише усмішку, а й тріщину за нею.
Ранок зустрів її байдужим світлом. Місто виглядало так, ніби ніхто й не помічав, що вчора комусь знову стало трохи боляче.
Вона їхала на роботу своєю машиною — зручною, стильною, без надмірностей. Такою, як і вона сама. Не для понтів, а для комфорту. Вона любила тишу салону, коли місто ще не прокинулось остаточно, і цей короткий час між двома світами — ніччю, що не хоче відпускати, і днем, який не питає, чи вона до нього готова. Радіо щось говорило про пробки, нові серіали і “як зберегти мотивацію”, та її думки були десь між учорашнім і сьогоднішнім.
На світлофорах вона ловила своє відображення у дзеркалі — трохи втомлене, але все ще гарне. І думала, що добре, що сьогодні просто понеділок.
Десь наприкінці дороги вона згадала про Василісу. Ту саму, яка завжди все бачить і завжди питає: “Ну що, як пройшло?”. І їй стало водночас смішно й ніяково. Вона навіть уявила, як скаже — “нормально”, — а Василіса зробить свої великі очі й вигукне: “Я ж казала, всі вони однакові!”. Це передбачуваність її навіть трохи заспокоювала.
Вона припаркувала машину, вдихнула холодне повітря, що пахло осінню і кавою з найближчої кав’ярні, і тихо сказала сама собі:
— Ну що, вперед. Якщо сьогодні знову без дива, то принаймні без катастроф — а це вже бонус.
Кава на роботі завжди мала дивний присмак — ніби її варили не з зерен, а з втоми. Але іншої не було. Вона сиділа за своїм столом за ноутбуком, відкривала чергову статтю в браузері з назвою “10 способів знайти гармонію в парі”, і думала, що це звучить як насмішка.
За кілька хвилин у дверях з’явилася Василіса — подруга й колега, завжди голосна, завжди з телефоном у руці. Вона навіть не встигла зняти пальто, як запитала:
— Ну, і як там він?
Соломія, а саме так звали нашу героїню трохи знизала плечима.
— Та... ніяк.
— Знову? — Василіса театрально закотила очі. — Я ж казала, всі вони однакові. Спочатку обіцяють, потім губляться, а потім ще й пишуть “ти гарна, але я не готовий”.
Соломія усміхнулася краєм губ.
— Він навіть не написав.
Василіса зітхнула, налила собі тієї самої гіркої кави і, вже ковтаючи, додала:
— Всі чоловіки козли. Просто різних порід.
Вона засміялася власному жартові й пішла до свого робочого місця, не помітивши, що Соломія не засміялась.
Вона дивилася у монітор, але бачила вчорашній вечір — як він дивився повз неї, як говорив слова, що ніби мали сенс, але не пробуджували нічого всередині неї.
Так, знову не той. Але ж не всі такі, правда? Може, просто ще не час. Може, вона ще не там, де стаються дива.
Вона ковтнула холодну каву й почала друкувати перше речення статті:
“Любов не завжди приходить, коли ми готові. Але вона все одно приходить — рано чи пізно.”
І вперше за ранок їй стало трохи тепліше.

- Чоловіки, кава і Ctrl+Z -

День ішов звичайним темпом — рівномірно, без натхнення. У повітрі як завжди стояв аромат кави, змішаний із запахом принтера й парфумів колег. Вона сиділа за своїм робочим столом, дивилася на монітор, але думками давно відійшла від чергової статті під назвою “Жіноча впевненість у п’ять кроків”.
Курсор блимає. А в голові — зовсім інше питання:
А якщо подивитися на все з іншого боку… як би воно було — бути з кимось із них?
Вона ковзнула поглядом по офісу.
Петро з відділу маркетингу — завжди з телефоном, завжди у русі, навіть каву п’є так, ніби веде переговори з долею. З ним би, мабуть, було шумно. Гарно на початку, поки не доведеться пояснювати, що почуття — не презентація.
Поруч за склом — Ігор, дизайнер. Тихий, вдумливий, завжди у навушниках. З ним, можливо, було б спокійно, навіть затишно. Але чи не занадто? Вона уявила, як вони сидять удвох у квартирі, кожен у своїх навушниках. Навіть сваритись було б важко — просто через різні частоти.
Далі — головний редактор, Олександр. Гарно вдягнений, уважний до деталей, але цей його погляд — оцінюючий, ніби світ навколо редакційна правка. “Ти хороша, але можна краще”, — от що читалося в його очах. Ні, дякую. Вона вже проходила цей курс.
Вона посміхнулась сама до себе, роблячи уявну таблицю в голові:
Харизма — є. Емпатія — мінус. Готовність до серйозних стосунків — під питанням.
— О, я бачу, хтось тут проводить соціологічне дослідження, — пролунало за спиною знайомий веселий голос.
Василіса стояла, спершися на дверну раму, з чашкою кави й усмішкою, від якої хотілося або сміятись, або виправдовуватись.
— Ти на кого дивишся так зосереджено? Не кажи, що на Петра. Я знала, що колись цей його піджак із блиском когось доконає.
— Не на Петра, — усміхнулася Соломія. — Просто думаю, з ким із наших теоретично можна було б зустрічатися.
— О, це я люблю, — Василіса поставила чашку, зручно вмостилась на краю столу. — Давай, я теж пограю у цю гру.
Петро — одразу кажу ні. Він гарний, але токсичний. Говорить швидше, ніж думає, і думає рідше, ніж говорить.
— Ігор? — спитала вона.
— Той, що з навушниками? Ммм… романтичний тип. Але через тиждень ти б почала кричати: “Зніми вже ті чортові навушники і подивись на мене хоч раз!”.
Вони обидві розсміялись.
— А редактор? —
— О, це взагалі окрема категорія — “бог тексту і суддя сердець”. З ним треба або писати шедеври, або мовчати. Але мовчати — не твій стиль.
Вона кивнула. — Так, напевно, ні.
— А хто тоді “так”? — спитала Василіса, вдивляючись у неї пильніше.
— Мабуть, поки що ніхто, — тихо сказала Соломія. — Але, здається, кастинг ще триває.
Василіса усміхнулася, хитро підморгнувши:
— О, я люблю такі шоу! Особливо, коли головна роль — твоя.
Василіса зробила ковток кави, зітхнула й зручно вмостилась на стільці.
— Знаєш, — почала вона задумавшись, — я вже втомилась шукати нормальних. Наче всі чоловіки — або діти або маніпулятори.
Вона крутнула ложечкою в чашці, ніби намагаючись перемішати гіркоту спогадів.
— От був один, — почала вона з таким тоном, ніби відкривала меню з катастрофами. — Красивий, розумний, говорив про “високі цінності”. Прямо ходяча моральна планка.
— Уже страшно, — пробурмотіла Соломія.
— І правильно. Бо виявилось, що його “цінності” — це щоб я не питала, чому він зникає на вихідні. Уявляєш? Людина, яка розповідає мені про сенс буття, сама зникала, як дешевий фокусник.
— І що було далі? — запитала Соломія, хоч і знала, що Василіса вже на розгоні.
— А далі я зробила наймудріше, що може зробити жінка, — урочисто сказала Василіса й виставила палець догори. — Викинула з дому його кросівки.
— Ти серйозно?
— Абсолютно. Вони, знаєш, ті модні — з підошвою, як у космонавта. Я їх винесла до смітника, поклала акуратно, бо культурна людина. Сусіди, мабуть, думали, що то інсталяція.
Соломія засміялась.
— І от тоді, — продовжила Василіса з виразом людини, яка зараз процитує щось епохальне, — він написав мені: “Ти мені важлива”.
— Запізно, мабуть? — припустила Соломія.
— Та навіть не смішно, — махнула рукою Василіса. — Якби люди були трохи уважніші, я б уже давно жила з кимось нормальним і не витрачала життя на чергових фанатів “високих цінностей”.
Соломія усміхнулась і сказала:
— Добре, що ти в мене є.
— Звісно, — відповіла Василіса. — Хтось же має навчити тебе правильно поводитись із чоловіками. Почнемо з бази: якщо хтось зникає на вихідні без попередження — його черевики автоматично опиняються на смітнику.
Вони обидві розсміялись.
— Але це ж квіточки, — додала Василіса, повертаючись до свого “архіву”. — Потім був інший. “Турботливий”. Це він так себе називав. Ставив лайки під кожним моїм фото, навіть під тими, де я просто тримаю чашку.
Вона закотила очі.
— От скажи, — продовжила вона, — чого від них чекати, якщо максимум емоцій — це емодзі з вогником? Навіть “як ти?” — і те не спромігся написати.
Соломія хмикнула.
— Може, він просто соромився?
— Та будь ласка хай соромиться, — махнула рукою Василіса. — Але не відносин. Хочеш мовчати — мовчи, але в реальному житті, а не в коментарях.
Соломія посміхнулась краєм губ.
— Ти просто ще не зустріла того, хто вміє мовчати поруч — не тому, що сказати нічого, а тому, що слів і не потрібно.
— Може й так, — погодилась Василіса, — але часом мені здається, що таких уже не випускають. Знаєш, як ті старі моделі телефонів — надзвичайно міцні, з батареєю, яка не розряджається з тиждень.
Вона розсміялась, але в сміху чулось щось тепле і тріши гірке.
— А ти, між іншим, не краща, — продовжила вона. — Ти ж усіх відразу оцінюєш. По інтонації, по жестах, по тому, як ложку тримає.
— Бо по дрібницях видно, з ким можна пити каву щодня, а з ким — навіть раз не варто.
— О, от саме! — підхопила Василіса. — Для мене “дрібниця” — це коли чоловік пише “ти спиш?” після одинадцятої й думає, що це романтика. А ще — коли дзвонить “випадково”, замість того щоб просто зізнатися, що скучив.
— Це теж обов’язковий мінімум, — усміхнулась Соломія.
— Точно! — Василіса клацнула пальцями. — Треба зробити список: “Обов’язковий мінімум виживання сучасної жінки”. І поставити біля кавомашини. Хай всі бачать.
Вони обидві засміялися, але сміх швидко розтанув у тиші.
Тоді Соломія сказала тихо, навіть трохи сумно:
— Мені здається, це вже не дрібниці. Це про повагу. Про те, чи бачить він у тобі людину, а не чергову розвагу .
— Ти знову серйозна, — зітхнула Василіса, відкидаючись на спинку стільця. — У тебе все або “повага”, або “глибина”. А я вже хочу, щоб просто не брехали. Хоч день-два.
Соломія мовчки кивнула. Вона знала — у кожної своя міра болю. І свій спосіб не здаватися.
— Але все одно, — продовжила Василіса, — ми ж не просимо неможливого. Просто трохи тепла, уваги, чесності. І щоб не було цього “я не готовий до серйозного”. Бо, чесно, хто зараз готовий?
Соломія посміхнулась куточком губ:
— Ті, хто вже втомився від випадковостей.
— А ти ще не втомилась?
Вона відповіла не відразу:
— Мабуть, ні. Інакше не вірила б, що десь там є хтось, кому теж набридли “ти спиш?” після одинадцятої.
Василіса ще трохи помовчала, потім зітхнула й сказала м’якше:
— А все одно ми будемо вірити, що десь є той один. Не ідеальний, але свій. Бо інакше навіщо взагалі ці всі зустрічі, розмови, кави на двох…
Соломія подивилась у вікно, де сонце відбивалося у склі хмарочосів, і подумала, що, мабуть, Василіса має рацію. Вірити — це є теж частина базового мінімуму.
— Ех, ладно, — раптом сказала Василіса, глянувши на годинник. — У мене ж ще зустріч із дизайнером через десять хвилин. Знову забула. Як добре з тобою побалакати — і як небезпечно, бо час пролітає зі швидкістю експреса.
Вона швидко зібрала свої папери, кинула усмішку через плече:
— Не сумуй, філософко. Твій “той самий” десь уже вибирає між “ти спиш?” і “як твій день?”, просто ще не вирішив, яке повідомлення тобі надіслати.
Соломія посміхнулась:
— Сподіваюся, обере друге.
— Побачимо, — підморгнула Василіса і зникла за дверима.
Тиша, що залишилася після неї, була дивно затишною. Лише шум клавіатур і дзвін чашок із кавою за скляною перегородкою нагадували, що світ продовжує рухатись далі.
Соломія подивилася у вікно — за склом повільно пливло осіннє місто, люди йшли у своїх справах, кожен із власними надіями й розчаруваннями.
“Може, Василіса права”, — подумала вона. — “Ми всі хочемо простих речей, але у кожного своя ціна цієї простоти. Для когось — це сміх удвох, для когось — просто спокій без напруженості”.
Вона зітхнула й повернулася до монітора. На екрані блимало незакінчене речення:
“Справжня гармонія у стосунках починається тоді, коли двоє перестають змагатися у правоті — і просто залишаються поруч.”
Соломія всміхнулась — вперше за день по-справжньому. І натисла “Зберегти”.

- Коли день пахне пригодою -

Ранки в редакції завжди починалися однаково — запахом кави з автомату, шелестом клавіатур і тихими зітханнями тих, хто вже сьомий рік поспіль “шукає натхнення у дедлайнах”. Соломія зайшла до свого відділу, поставила сумку біля столу, розстібнула пальто, включила ноутбук і глянула на завдання на сьогодні.
Нічого нового — чергове завдання “для жіночого саморозвитку”, черговий текст про “десять ознак здорових стосунків”. Вона машинально відкрила документ, але пальці над клавіатурою зависли.
Її погляд ковзнув до вікна. За склом тягнулася дрібна, в’язка мжичка — така, що не падає, а ніби повільно осідає на місто, загортаючи його у сіру вуаль. Дахи розпливалися, машини сунулись, наче у ваті, а світ здавався змученим від власних думок. У голові ж досі клубочилися уламки сну — теплі, дивні, тривожні. Її усмішка, його мовчання, той погляд, у якому вже не треба було слів. І тиша — така знайома, така щільна, що з часом стає єдиною мовою двох людей, яким, здається, уже нічого пояснювати.
Телефон на столі пискнув коротко — внутрішній виклик.
— Так? — сказала вона, натискаючи кнопку.
— Соломіє, — голос головного редактора був рівний, але з легким металом у тоні. — Як матимеш хвилину, зайди до мене.
Вона здивовано підняла брови. Дзвінки від Олександра ніколи не означали нічого буденного. А вже тим паче з ранку.
Кабінет головного редактора — просторий, світлий, з видом на центр міста. На стіні — велика абстрактна картина у чорних і помаранчевих мазках. Її ще колись подарувала художниця, яка тепер вважається “обличчям сучасного українського мистецтва”.
Олександр сидів за столом, гортав якийсь пресреліз, а коли вона зайшла, підняв очі.
— О, Соломіє, добре, що прийшла так швидко. Сідай. — Він показав на крісло навпроти.
— Щось термінове? — обережно запитала вона.
— Не зовсім. Просто цікаве. — Він посміхнувся тим своїм фірмовим напівжартівливим виразом, який завжди збивав людей з рівноваги.
На столі лежала запрошувальна брошура — яскрава, з назвою великими літерами: “Zhanna Kadyrova: Reconstruction” — PinchukArtCentre.
— Є виставка, — почав він. — Кадирова, напевно чула?
— Звісно, — кивнула вона. — Сучасне мистецтво, плитка, бетон, форма як протест.
— Ага, ти в темі, — він примружився, — от і чудово. Треба матеріал. Але не просто репортаж. Хочу текст, який би читали не лише мистецтвознавці. Щось живе. Атмосферне. Щоб після першого абзацу хотілось піти туди, навіть якщо ти ніколи не любив виставки.
Вона усміхнулась куточком губ:
— І коли це має бути?
—	Маємо два дні. Завтра — преспоказ, післязавтра написання статті і публікація.
— Два дні — це щедро.
Він засміявся коротко, з удаваним сарказмом:
— Знаєш, що кажуть — якщо хочеш, щоб щось зробили якісно, дай це людині, яка вічно все робить в останній момент.
— А інтерв’ю теж потрібно?
— Якщо вдасться. Але головне — твій текст. Твій погляд.
Вона кивнула і підвелася. Уже біля дверей він додав:
— І не забудь, Соломіє, мистецтво — це завжди про людей. Навіть коли здається, що про бетон.
Вона йшла коридором назад і думала, що він, мабуть, навіть не розуміє, наскільки правий. Про людей — саме так. Усі її тексти врешті були про людей, навіть ті, що ховалися за словами “мода”, “успіх”, “самоусвідомлення”.
Але всередині її щось легенько ворухнулося — оте відчуття, як перед подорожжю: коли ще не знаєш, куди заведуть дороги, але вже цікаво.
Сівши за стіл, вона відкрила новий документ і написала перше речення:
“Справжнє мистецтво не боїться правди, навіть якщо вона без прикрас.”
Вона всміхнулася — здається, це вже був початок її нової статті.
За пів години до неї, як завжди без стуку, ввалилася Василіса — у яскравому жакеті кольору лайму, з кавою в одній руці й телефоном в іншій.
— Ну що, геній слова, чула? Олександр тебе викликав? — одразу почала вона.
— Чула, — кивнула Соломія, не відриваючись від екрану.
— І що на цей раз? Знову “психологія жіночої сили”?
— Виставка. Кадирова.
— О, оце цікаво. Там же завжди збирається вся творча богема. І… — вона хитро примружилась, — купа вільних, але стильних мужчин.
Соломія усміхнулася ледь-ледь:
— Ти бачиш світ через фільтр Tinder.
— Та ні! — відмахнулась Василіса. — Просто статистика. Де мистецтво, там естетика. А де естетика — там чоловіки, які принаймні знають, що сорочку треба прасувати.
— Ти непоправна.
— І пишаюсь цим, — зухвало всміхнулась Василіса. — Але, слухай, якщо вже йдеш на виставку — зроби хоч щось, щоб на тебе дивились не тільки як на журналістку з диктофоном.
— Тобто? — Соломія підняла погляд від ноутбука.
— Тобто вдягни сукню. Не оцю свою “я серйозна і мені зручно”, а щось, що має виріз. Хоч трохи. І спідницю — коротшу, ніж до колін, хоч раз у житті!
Соломія посміхнулась краєм губ.
— І навіщо мені це? Щоб легше було брати інтерв’ю?
— Щоб легше було дихати! — вибухнула сміхом Василіса. — Ну серйозно, ти ж красива. Навіщо весь час ховатися за цими своїми блузами, ніби тобі соромно, що в тебе є фігура?
— Я просто не хочу, щоб мене оцінювали лише за зовнішність.
— А тебе все одно оцінюють. Різниця лише в тому, чи ти керуєш цим процесом, — підморгнула Василіса. — Повір, коротка спідниця — це не злочин, якщо в голові порядок.
Соломія крутнула ручку між пальцями, задумливо.
— А якщо я просто хочу виглядати професійно?
— Тоді вдягни щось, що скаже: “я професійна, але цікава”. І хай усі чоловіки на виставці потім мучаться, думаючи, чому їм раптом хочеться купити експонат саме у твоїй присутності.
Соломія відкинулась на спинку крісла й посміхнулась.
— Може, ти й маєш рацію. Але я туди працювати іду, не знайомитись.
— Пф! — махнула рукою подруга. — У нашому віці це одне й те саме.
Коли Василіса пішла, в кімнаті стало тихіше. Соломія ще кілька секунд дивилась у монітор, потім відкрила нотатник і зробила перші записи:
“PinchukArtCentre. Zhanna Kadyrova. Сучасність, бетон, жінка в мистецтві. Люди, які приходять не дивитись — а шукати себе.”
Вона відчула, як у ній прокидається легке хвилювання. Можливо, це й буде той текст, де слова оживуть. І, може, навіть трохи — вона теж.
Вже вдома, коли вечір розчинився у приглушеному світлі торшера, Соломія стояла біля відкритої шафи. На ліжку — звичний набір: класичні брюки, світлі сорочки, жакети, в яких вона почувалася впевнено, але… ніяк.
Пальці ковзнули по тканинах — шовк, бавовна. Кожна річ — мов частина її броні, ретельно підібраної за роки. І все ж сьогодні ця броня видавалась надто важкою.
“Коротша спідниця, глибший виріз”, — згадалася Василісина інтонація. Соломія всміхнулась. Та з її подругою кожна порада звучала як виклик.
Вона дістала темно-вишневу сукню, яку купила кілька місяців тому “на всяк випадок” і жодного разу не вдягала. Тканина м’яко лягла по тілу, відкриваючи ключиці, натякаючи, але не оголюючи. Сувора елегантність, що межує з викликом.
Вона глянула на себе в дзеркало.
Не журналістка. Не просто жінка. А щось...
Погляд ковзнув від обличчя вниз — по лінії шиї, по відкритих ключицях, по м’якому вигину талії, який сукня обіймала ніби навмисно. Їй здалося, що вона бачить себе вперше за довгий час. Без щоденних “треба” і “не можна”. Без шаблонів ділової витриманості. Просто себе — живу.
Вона провела рукою по волоссю, дозволяючи кільком пасмам спуститися на плечі. У дзеркалі відбивалася не втомлена жінка, яка щоранку пише про “жіночність” для чужих історій, а та, що раптом відчула її всередині.
Трохи хвилювання, трохи грайливості — і щось таке, що давно не пробуджувалось. Вона усміхнулась. Не тій, що у відображенні — собі справжній, яка нарешті вийшла з тіні.
“Ось так, Соломіє, — подумала вона. — Можна бути розумною, сильною, незалежною — і все одно хотіти подобатись. Це не слабкість. Це життя”.
Не роль. Не образ. А вона справжня.
— Професійна, але цікава, — прошепотіла з усмішкою. — Здається, ти виграла, Василісо.
В телефоні мигнуло повідомлення: “Не забудь усміхатись, навіть якщо мистецтво буде дивне”. Вона засміялася, покрутила сережку в пальцях і подумала, що, можливо, завтра все справді буде трохи інакше.
Ніч повільно розтікалася по кімнаті, мов чорна акварель. Тиша дихала спокоєм, а всередині — ніби щось розмерзалося після довгої зими.
Вона відклала телефон, провела долонею по подушці й раптом відчула, як сильно хоче просто бути — без ролей, без поспіху, без очікувань. Вона вимкнула світло, і кімната занурилась у м’яку напівтемряву. Місто дихало за вікном, світло ліхтарів ковзало по шторах, як тепла тінь.
Соломія заплющила очі — і сон прийшов не відразу, а ніби тихо підкрався, торкаючись кожної думки. Цієї ночі снилися сни не схожі на інші. Без буденних облич, без редакційних строків і без кави, що давно охолола.
Вона йшла крізь простір, наповнений музикою і світлом, відчуваючи на собі погляди — не оцінювальні, а такі, від яких розквітаєш. У сні вона була не просто сильною — вона була бажаною, легкою, живою. Ніхто не питав, ким вона є. Вона просто була — і цього було досить.

- День, що розпочався ще уві сні -

Коли вона прокинулась зранку, то ще довго не відкривала очей. Хотіла втримати ту теплу тишу, де все було можливим. Там, у снах, ще залишалось щось від неї — спокійної, впевненої, бажаної. У реальності такого стану вистачало ненадовго.
Повільно потягнулась, ніби прокидаючись не лише тілом, а й душею. Сонце пробивалося крізь штори, малювало на стіні м’які лінії, як художник, що не поспішає.
Сьогодні можна було не бігти до редакції, не відповідати на листи, не пити поспіхом каву на півдорозі. Сьогодні — преспоказ. Подія, що мала стати просто черговим завданням, але десь усередині вона відчувала: це може бути щось більше.
Вона зайшла у ванну, і пара з душу повільно розмила рештки сну. Тепла вода текла по плечах, немов змивала вчорашні сумніви. Сьогодні все буде інакше — або хоча б хотілося в це вірити.
Вона любила ці ранкові ритуали — не через косметику чи дзеркала, а через відчуття контролю. Світ міг бути непередбачуваним, але тут, у ванній, усе залежало від неї: температура води, запах гелю, навіть музика, що грала з телефону на підвіконні.
Потім довго стояла біля дзеркала, закутана у рушник. Дивилася на себе уважно, майже по-журналістськи, оцінюючи: “обличчя нормальне, очі не такі вже і втомлені, волосся живе”.
І все ж десь під цими дрібними спостереженнями було інше — глибше бажання. Хотілося не просто виглядати гарно, а щоб у дзеркалі знову з’явилась жінка, на яку хочеться дивитись і обіймати.
Сніданок був простим: йогурт, тости, і трохи полуниць — залишилися ще з учора. Їй подобалось відчуття невеликого свята навіть у звичайному дні.
Вмикаючи кавоварку, подумала: “Якби життя готувалось за рецептом, я б точно просила менше розчарувань і більше аромату”.
Випивши каву, вона повернулась до дзеркала востаннє. Пара з чашки ще стояла в повітрі, змішуючись із запахом парфумів. Це був її час — тихий і особистий. Світло з вікна ковзало по її плечах, по шиї, по вигину ключиць. Вона повільно розчісувала волосся, спостерігаючи, як пасма м’яко спадають на оголені руки. Пензлик ледь торкався шкіри — трохи рум’ян, кілька штрихів туші, блиск на губах, який нагадував усмішку. Пальці звично ковзнули крізь волосся, закручуючи пасмо за пасмом, поки зачіска не набула тієї легкої недбалості, яка виглядала краще, ніж будь-яка ідеальність. Вона виглядала спокійною. Навіть занадто.
“Ну що, Соломіє, сьогодні не просто робота. Сьогодні — можливість трохи пожити красиво.” Вона усміхнулась сама собі в дзеркалі й узяла сумочку.
Кроки відлунювали в під’їзді — впевнені, але легкі, як у жінки, яка знає, що сьогодні може собі дозволити трохи гри. На вулиці пахло вологим асфальтом і кавою з найближчої кав’ярні. Повітря було свіже, ще не втомлене денним шумом, і кожен подих здавався обіцянкою. Соломія натиснула на брелок — її машина тихо спалахнула вогниками. Сіла за кермо, пригладила пасмо волосся, поправила губи у дзеркалі заднього виду.
— Ну що, — прошепотіла, — новий день, нова історія.
Місто прокидалося повільно. Вітрини ще позіхали, світлофори мигали в півсонному ритмі. Вона їхала знайомими вулицями, слухаючи радіо, де хтось надривно співав про кохання — трохи банально, але зараз це здавалося навіть доречним. Думки пливли вільно, як дорога перед нею.
Вона уявляла виставку — біле світло, чужі погляди, запах вина, гомін голосів. І десь серед усього цього — вона, у своїй легкій сукні, не просто журналістка, а жінка, що вміє дивитися, помічати, відчувати.
Попереду було ще вдосталь часу, і замість того, щоб поспішати, вона звернула з головної дороги до парку. Осінь там уже панувала беззаперечно — м’яка, зріла, з запахом листя й вологої землі. Повітря було свіже, з тією особливою прохолодою, що лоскоче шкіру й будить краще за каву.
Вона припаркувала машину біля старих каштанів і повільно пішла алеєю. Під підборами шаруділо листя, а кожен крок здавався частиною ритуалу — тихого, особистого. Десь неподалік кричали ворони, у повітрі пахло димом від ранкових кострищ, і цей запах чомусь викликав легкий спогад — про дитинство, про вогонь, біля якого було тепло й спокійно.
Біля ставу вода ледь тремтіла від легкого вітру. На поверхні плавали листки, схожі на золоті човники. Вона зупинилася, схрестивши руки, і вдихнула на повні груди. Місто залишилось десь позаду — зі своїми дедлайнами, повідомленнями, нескінченними “треба”. Тут усе було простіше. І щиріше.
“Може, от у цьому й полягає справжня розкіш,” — подумала вона, спостерігаючи, як по воді ковзає качка.
Не айфон, не каблуки, не поїздки. А ось цей момент — коли нічого нікому не винна, а просто є тут і зараз. Жива, спокійна, красива.
Вітер торкнувся її волосся, і вона посміхнулася. Мабуть, навіть день, який починається із спокою і краси природи, має шанс стати особливим.
Вона ще трохи постояла біля води, ніби хотіла запам’ятати цей спокій — як аромат, як пісню, яку почула лише раз. Потім обережно поправила шарф, кинула останній погляд на став і рушила до машини. Дорога тепер здавалася зовсім іншою.
Місто прокидалося — світлофор за світлофором, поспіх, трамваї. Але вона рухалася в іншому ритмі, ніби між нею і світом була невидима плівка — тонка, як парфум на зап’ясті.
На світлофорі зупинилася поруч із чоловіком на чорному седані. Він глянув — швидко, майже непомітно. А вона відчула, як усередині промайнула знайома іскра. Не кокетство — радше нагадування, що вона ще жива, що світ і досі може відповідати їй поглядом.
“Сьогодні гарний день, — подумала. — Навіть якщо нічого особливого не станеться.”
Коли вона під’їхала до галереї, люди вже збиралися — камери, журналісти, ті, хто завжди знає, де треба бути. Біля входу хтось розмовляв про інсталяції, хтось поправляв краватку, а молоді художники нервово курили електронні сигарети, пускаючи клуби пару у небо.
Соломія заглушила двигун, ще раз перевірила губну помаду в дзеркалі заднього виду. Вона виглядала не надто яскраво, але впевнено. Саме така, як сьогоднішній день.
Вона вийшла з машини, і холодне повітря одразу огорнуло її шкіру.
“Ну що, Соломіє, — тихо сказала сама собі, — час подивитись, як виглядає сучасне мистецтво. І, можливо, трохи — як сучасне життя.”
Вона зайшла до PinchukArtCentre. Простір зустрів її м’яким шумом голосів, запахом кави і всяких смачнющих тістечок з маленького буфету біля гардероба. Місто залишилось за скляними дверима, а тут панував інший ритм — повільний, уважний, трохи урочистий.
Соломія провела поглядом по сходах, потім натиснула кнопку ліфта. Короткий дзвін — і двері розсунулися. На поверсі, куди вона піднялася, пахло холодним бетоном і фарбою. Повітря було густе, ніби наповнене пилом новобудови, змішаним із чимось важливим і незбагненним — духом мистецтва.
На стінах — фрагменти розбитої плитки, уламки асфальту, шматки старих вивісок. Жанна Кадирова. “Second Hand”, — прочитала вона на табличці і ледь усміхнулась.
— Цікаво, — подумала вголос, — навіть бетон тут має більше характеру, ніж деякі люди.
— Це ви про мистецтво чи про суспільство? — пролунав поруч чоловічий голос, низький, із легким відтінком іронії.
Вона повернула голову. Поряд стояв чоловік — років сорока, у костюмі кольору мокрого асфальту, з яскравою фіолетовою краваткою, що виглядала майже зухвало серед сірих відтінків виставки. Його погляд був уважним, але не настирливим, мовби він справді чув кожне її слово.
— Залежно від того, хто спитає, — відповіла Соломія, грайливо піднімаючи брову.
— Тоді, мабуть, про мистецтво, — усміхнувся він. — Люди — занадто складні для узагальнень.
— А бетон — занадто чесний, щоб прикидатися, — додала вона.
Він засміявся тихо, щиро.
— Ви, певно, мистецтвознавиця?
— Журналістка. Пишу іноді про сучасне мистецтво.
— Ага, тобто про те, що “я теж так можу”?
— Ні, про те, чого більшість так і не наважується зробити, — кинула вона, ковзнувши поглядом по черговій роботі: бетонна сукня на металевому манекені. — Наприклад, зробити з уламків минулого власну ідентичність.
Він уважно подивився на неї.
— Ви зараз про авторку робіт чи про себе?
— А є різниця? — усміхнулась Соломія, і на мить між ними промайнуло щось невизначене — ніби іскра, ніби тінь.
Вони пішли далі разом, від експоната до експоната. Її сміх то зливався з гулом розмов, то розрізав повітря тонкою нотою іронії. Він жартував, цитував когось із філософів, легко кидав репліки, які можна було сприйняти як флірт — або як гру в інтелектуальний теніс.
— Ви часто буваєте на таких виставках? — спитала вона, ковтаючи ковток білого вина.
— Рідко. Мені більше подобається, коли мистецтво — на вулиці. Без рам і правил.
— І без сенсу, — додала вона.
— Або навпаки — коли сенс занадто відвертий.
Його слова були майже компліментом, але без тіні підтексту. Соломія це відчула. І коли вона пожартувала:
— Ви небезпечний. Жінки, напевно, падають штабелями після таких фраз.
Він просто всміхнувся:
— Жінки — рідко. А ось чоловіки іноді сміються.
Вона завмерла на мить, потім зробила ковток вина і теж усміхнулась.
— О, то це був мій провал у дедукції.
— Навпаки, блискуче спостереження, — відповів він легко, і це звучало не як викриття, а як спокійна істина, для якої не потрібно виправдань.
Після цього вони ще трохи поговорили — уже спокійніше, м’якіше. Вона дізналась, що його звати Ігор, що він куратор кількох незалежних артпросторів, що любить японський мінімалізм і вважає бетон “найчеснішим матеріалом ХХІ століття”.
Коли розмова вичерпалась, Соломія залишилась наодинці біля величезного бетонного блоку, в якому був вирізаний силует жінки. Вона стояла й дивилась на нього довше, ніж треба.
Так, бетон справді чесний, подумала вона. Іноді навіть надто. Вона вдихнула глибше, усміхнулась сама собі й рушила далі.
Вона ще раз глянула на шорсткі сірі площини навколо — бетон, плитка, іржа, уламки скла. Усе це мало би виглядати грубо, а натомість здавалося надзвичайно чесним — без прикрас, без прикриттів, без удаваних усмішок.
Соломія дістала блокнот і повільно пішла вздовж експозиції. Людей побільшало — кожен мав свою “правильну” позу: хтось схилив голову, роблячи вигляд, що розуміє концепцію, хтось фотографувався на фоні розбитої вивіски, а хтось нервово шукав у телефоні, хто ж така та Кадирова.
Біля неї зупинилася жінка років п’ятдесяти, у величезному береті кольору баклажану.
— Ви теж вважаєте, що це про війну? — спитала вона, нахиляючись ближче.
— Думаю, це про втомлену красу, — відповіла Соломія, — про те, як навіть зруйноване може бути живим.
— О, як гарно сказано, — задоволено кивнула жінка. — Напишіть це десь. Хай молодь читає.
Соломія усміхнулась і занотувала фразу — не певна, чи використає, але вона щиро сподобалася цій незнайомці, а отже мала в собі щось справжнє. Далі вона підійшла до групки студентів мистецької академії. Вони палко сперечались:
— Це ж деконструкція ідентичності! — казала дівчина з короткою рожевою чолкою.
— Та ні, — перебив її хлопець із татуюванням на шиї, — це про соціальну мутацію матеріалу.
Соломія стримала усмішку, підвівши брову:
— Даруйте, а ви самі що відчуваєте, коли дивитесь? — запитала вона.
Студенти замовкли на мить, потім дівчина тихо відповіла:
— Наче світ ще не зовсім зламався.
— О, от це вже ближче до мистецтва, — сказала Соломія й записала кілька слів у блокнот.
Далі — кавова зона, аромат еспресо змішувався із запахом свіжої фарби. Біля столика стояли двоє чоловіків у темних піджаках, обговорюючи, як грантова програма підтримає наступний проект. Один із них — худорлявий, із модною борідкою, в окулярах із товстою чорною оправою — зацікавив її одразу. Його жести були точні, голос глибокий, а погляд — холодно-спостережливий.
Соломія зробила ковток кави, вдихнула аромат і подумала: Ось, напевно, хтось, хто бачить глибше, ніж решта. Вона обережно підійшла ближче, ніби просто шукаючи зручне місце, й запитала:
— Перепрошую, ви випадково не критик?
Він обернувся, повільно посміхнувся:
— А що, так схожий?
— Так, — відповіла вона, усміхаючись у відповідь, — на того, хто знає, що сказати, навіть коли не впевнений.
— Гарне спостереження, — промовив він, — хоча, можливо, я просто вмію мовчати вдумливо.
Вони обмінялися кількома словами про виставку, про бетон і крихкість. Він говорив красиво, дотепно, легко — і водночас у кожній фразі було щось… недосяжне.
Його усмішка — без натяку, його погляд — м’який, але байдужий. І десь посеред чергової фрази про “трансформацію жіночої тілесності у сучасному урбанізмі” Соломія раптом зрозуміла. Він не бачить у ній жінку — він бачить співрозмовницю, аудиторію, можливо навіть конкурентку, але не об’єкт уваги, не джерело бажання. Це не образило, просто стало ясно. Вона допила каву, підвелася, сказала чемно:
— Було приємно поговорити.
— І мені, — відповів він. — Ви чудово формулюєте думки.
Йдучи далі залом, Соломія усміхнулась сама собі. Формулюєш, але не хвилюєш. Цікаво, скільки таких людей навколо — гарних, але повністю холодних.
Вона повільно пройшлася вздовж наступної зали, ніби шукаючи, на чому затримати погляд. Але в голові ще звучав його голос — рівний, контрольований, трохи іронічний.
“Ви чудово формулюєте думки.”
Фраза, в якій не було нічого поганого, але й нічого живого. Жодного руху назустріч, жодного кроку ближче за межі ввічливості.
На стіні висіла інсталяція — бетонна плита, обтягнута тканиною з квітковим візерунком. “Second Hand”, як і решта. Соломія спинилась, роздивляючись — як м’яке і холодне поєдналися в одне. Може, й у людях так само? Ззовні — приємна текстура, правильний колір, а під нею або живе тепло, або акуратно замаскований холод.
Повз проходили дві дівчини з келихами просекко.
— У неї ж просто талант робити бетон жіночним! — сказала одна.
— Та ні, — відповіла друга, — це ми вже такі, що в кожному камені бачимо якусь історію.
Соломія посміхнулася. Так, історію. Може, й свою теж. Вона взяла келих, що їй простягнув офіціант, і рушила далі. Кроки ставали легшими, думки — спокійнішими. Музика грала десь позаду — тиха, електронна, як саундтрек до стану «може буде добре, а може просто нормально».
Біля наступної роботи — величезного дзеркального фрагмента з відбитками рук — вона зупинилась. Власне відображення змішалося з іншими — розмитими, чужими, ніби всі вони разом складали спільну мозаїку. Вона торкнулася поверхні пальцями. Холодне скло відгукнулося коротким відблиском.
Може, й так має бути, подумала вона. Зустрічі, які не ведуть нікуди, теж потрібні. Вони нагадують, кого ти шукаєш. І кого — ні. У кишені завібрував телефон. Повідомлення від Василіси:
“Як виставка? Сподіваюсь, хоч один об’єкт мистецтва виявився приємно живим?”
Соломія розсміялась уголос, ковтнула вина і написала у відповідь:
“Поки лише бетон і концепції. Але, зрештою, це теж про життя — просто без прикрас.”
Вона відчула, як усередині стає легше. Може, день і не дав їй сенсації, зате подарував щось важливіше — дивну рівновагу. Між тим, ким вона була вранці, і ким ставала зараз: уважною, відкритою, трохи іронічною. І коли вона виходила з виставки під прохолодне осіннє небо, їй здалося, що навіть місто стало м’якшим — ніби теж усміхнулося їй у відповідь. Соломія посміхнулась, запихаючи руки в кишені пальта:
«Ну що, Соломіє, сьогодні ти вписалась у концепцію. І виглядала краще за більшість інсталяцій», — тихо сказала собі.
І вже відходячи від будівлі, додала подумки:
«А ще — хто б міг подумати — тяга до жінок у сучасному світі, мабуть, теж входить до обов’язкового мінімуму.»

- Недоторканий бетон -

Ранок наступного дня пахнув втомою й дедлайнами. Преспоказ залишився десь позаду — у вчорашніх блисках і порожніх келихах шампанського. Сьогодні все знову поверталось у звичний ритм: тексти, правки, кавові плями.
— Маємо день, — сказала Василіса, з’явившись у дверях із двома стаканчиками латте. — До вечора стаття має бути в редакції.
Соломія кивнула, вдихаючи аромат кави, ніби це могло дати натхнення. Вона відкрила кришку ноутбука, глянула на порожній документ і задумалась. Мить — дві. Потім пальці торкнулися клавіш.
“Учорашній преспоказ у PinchukArtCentre став своєрідним експериментом над самим поняттям емоції...”
Вона написала перше речення, перечитала — і відчула, як щось у ній пручається. Занадто холодно, занадто "по-шкільному". Вона видалила фразу і зробила ковток кави.
Їй не хотілося знову писати "суху рецензію", з тих, що нікого не зачіпають і нікому не болять. Учорашній вечір залишив у ній щось живе — відчуття дивної оголеності, коли ти дивишся на бетон і бачиш у ньому власні тріщини. Вона хотіла передати це, але як?
Соломія відкрила знімки з показу: бетонні інсталяції, розтрощені дзеркала, модель у напівпрозорій сукні, що нагадувала бинт. Усе це виглядало водночас гнітюче й красиво. Вона прокрутила кілька кадрів, і їй здалося, що між ними — не просто мистецтво, а сповідь.
“Мистецтво — це коли ти дозволяєш собі не подобатись,” — подумала вона і набрала це в документі.
Так, це вже звучало краще. Справжніше. Василіса, яка сиділа поруч і робила вигляд, що редагує іншу статтю, поглядала на неї з легкою посмішкою.
— Ти знову пишеш як людина, яку щось зачепило, — сказала вона. — Це добре. Але не забудь про факти: автор, назва, дата.
— Факти я завжди залишаю на потім, — буркнула Соломія. — Вони як перчинка — додаються вкінці.
Вона друкувала далі, переходячи від опису інсталяцій до власних спостережень: як у натовпі жінка з яскраво-червоними губами зняла каблуки, як хтось з глядачів шепнув “це занадто”, а хтось — “це геніально”.
Їй хотілося написати чесно — без пафосу, без надмірної поважності, з тією ж іронічною ніжністю, з якою вона сприймала все навколо. І десь між реченнями вона раптом відчула, що стаття сама почала набирати форму, як картина, яка нарешті проявляється з туману. До обіду вона вже мала чернетку.
“Мистецтво — це не завжди краса. Частіше — це дзеркало, у якому ми не впізнаємо себе, але не можемо відвести погляду. Учорашній показ змусив глядачів стояти перед цим дзеркалом довше, ніж вони планували. І, можливо, саме це — успіх.”
Вона перечитала абзац і усміхнулась. Василіса зазирнула через плече.
— Слухай, це майже красиво, — сказала вона. — Може, трохи відшліфувати?
— Головне — не зроби з цього глянцю, — відповіла Соломія, зберігаючи документ.
— Добре-добре, не бійся, я не Vogue, — відмахнулася Василіса. — Хоча, чесно, коли ти розповідала про ту виставку, я вже уявляла тебе в пальті кольору мокрого асфальту, з горнятком лате і поглядом “я бачу глибше, ніж ви всі”.
— Дякую. Ти щойно описала людину, якою я намагаюся не бути.
— Та ну, перестань. До речі, я зовсім забула запитати, — підняла брови Василіса, — там на тому твоєму преспоказі був хоч один чоловік, гідний твоєї уваги?
— Були, — задумливо відповіла Соломія, роблячи ковток. — Навіть один дуже цікавий. Стильний, з хорошим ароматом, говорив про мистецтво, як про релігію.
— О-о, звучить перспективно. І що, обмінялись номерами, чи ти знову просто зробила аналітичний звіт про його костюм?
— Майже обмінялись, — знизала плечима Соломія. — Тільки потім з’ясувалося, що він, здається, цікавиться не тими, хто носить сережки, а тими, хто носить піджаки.
Василіса пирснула від сміху:
— Серйозно? І ти дізналася це після скількох хвилин розмови?
— Хвилин через десять. Коли він раптом почав детально описувати переваги шовкових шарфів на чоловіках, - придумала на ходу Соломія.
— О, тоді все ясно. Але нічого, досвід — це теж контент. Можеш написати колонку “Бетон, який не фліртує”.
— Ага, і підзаголовок: “Як дізнатися, що він гей, ще до того, як він похвалить твою сумку”.
— Слухай, — засміялася Василіса, — це ж можна зробити цілу серію! “Мистецтво і чоловіки: схожість у фактурі”.
— Або “Бетон і чоловіки: обидва тверді, поки не потрібно проявляти почуття”.
Вони обидві розсміялися, і сміх тихо розчинився серед клавіатурних клацань.
— Знаєш, — сказала Соломія, витираючи сльозу сміху, — мабуть, у мене сьогодні вийшла найчесніша стаття. Без прикрас, без блиску. Просто — про те, які ми всі трохи бетонні.
— І все ж ти найкраще в цьому бетоні відшліфована, — підморгнула Василіса. 
— Пиши фінал і йди додому. Інакше я подумаю, що ти хочеш заночувати у редакції.
Соломія усміхнулась, закриваючи ноутбук. Надворі вже сутеніло. У віддзеркаленні вікон місто здавалося продовженням виставки — тим самим бетоном, тільки більш живим.
Ліхтарі спалахували, наче хтось по черзі запалював лампи у великій інсталяції під назвою «Вечір у Великому Місті». Машини повільно повзли внизу, лишаючи по собі довгі сліди світла, мов пензлеві мазки.
Вона дивилася на це й думала, що, можливо, уся ця бетонна естетика — просто чесна копія життя: шорсткого, нерівного, з тріщинами, але справжнього. У цих вогнях не було романтики — лише спокій, який приходить, коли більше не шукаєш сенсу в кожній деталі.
Соломія торкнулася пальцями холодного скла — і на мить здалося, що по той бік вікна стоїть інша вона: втомлена, трохи іронічна, але задоволена собою. Не переможниця, не героїня — просто жінка, яка сьогодні зробила все, що могла. І, можливо, цього разу — цього було досить.
Соломія повільно вдягла пальто. Ліфт спускався довго, навіть якось медитативно. Вона стояла, дивилась на власне відображення у металевих дверях і думала, що навіть її втома має свою форму — округлу й гладку, як камінь, відполірований часом.
На вулиці була звичайна вечірня атмосфера. Люди поспішали додому, у вікнах миготіли екрани телевізорів, собаки тягнули своїх господарів через калюжі, таксисти нервово били по керму.
Вона йшла не поспішаючи, спостерігаючи, як місто розчиняється у вечорі. Біля переходу хлопець у навушниках підспівував собі, зовсім не соромлячись, і це чомусь її розчулило. Біля кав’ярні двоє літніх чоловіків сперечалися про політику. Поруч дівчина фотографувала вітрину з виразом людини, що шукає не картинку, а атмосферу. Здавалося, ніби вітрина могла зберегти в собі настрій цього вечора, і вона намагалася не проґавити момент.
І раптом Соломія усміхнулася. Весь цей шум, випадкові люди, фрази, обличчя — усе це було її щоденним матеріалом. І водночас — тим самим життям, яке вона щоразу намагалася зрозуміти, пояснити, описати.
Вдома її зустріла звична тиша. Вона роззулася, поставила сумку на стілець і довго стояла посеред кімнати, не вмикаючи світло. Вогні міста ще пробивались крізь штори — м’якими плямами, що нагадували відблиски на воді.
Вона зробила чай і просто сиділа й дивилась, як пара від чашки підіймається догори. Неначе продовження ранкового сну. Тільки тепер — реального, земного. І в цій простоті було щось дуже людське. Жодних сюжетів, жодних сенсацій. Просто день, який стався. І жінка, яка прожила його чесно.

- Професійна деформація: невдалий флірт, як тема для статті -

Вона зайшла до редакції у своєму звичному темпі: пальто на ходу скинула на спинку стільця, ледь тепла кава в руках давала той мінімум тепла, з якого зазвичай починався її день. Комп’ютер тільки завантажився, коли на екрані спалахнуло: «Олександр. Вхідний дзвінок».
— Соломіє, — його голос був рівний, але з тією інтонацією, яка означала лише одне: зараз буде нове завдання. — Маємо тиждень, щоби витягнути рейтинґ рубрики. Треба щось свіже, гостре. Таке, щоб читач не просто прочитав, а буквально завис. Не банальщина. Ти можеш.
Вона уявила його — стоїть у дверях свого кабінету, руки в кишенях, погляд той самий, яким він відбраковує половину ідей ще до того, як їх вимовлять.
— Добре, — сказала вона, хоч список рутинних задач у її голові вже посунувся вбік. — Маєш напрямок?
— Маєш ти, — відказав він. — Ти ж у нас завжди витягуєш щось там, де інші бачать порожню сторінку. Подумай. Потрібна тема, яка зачепить. Щоб хтось обурився, а хтось сказав: нарешті хтось про це написав. Але щоб після прочитання не відчували, що їх пошили у дурні.
Він вимкнувся так само раптово, як і з’явився.
Соломія поставила чашку й вдихнула. Тиждень. Одна тема. «Гучно, але з розумом» — нова формула від Олександра.
І тут її мозок, наче навмисно, підкинув картинку з прес-показу: той красивий чоловік із розумними очима… і момент, коли вона дізналася, що його інтерес спрямований зовсім не в бік жінок.
І чомусь у цій ситуації раптом заблищала тема. Гостра. Смілива. Та, яку точно не пропустять. Чому чоловіки не люблять жінок? Це біологія? Соціалізація? Медіа? Чи, може, винні самі жінки? Або — найсмішніше — не в нелюбові справа. Це просто ми і вони маємо кожен свій окремий космос і не завжди потрапляємо в одне й те саме сузір’я.
І ця думка, розгортаючись, почала рости, наростати подробицями, теоріями, фразами, які просилися на папір. Почалася робота в її внутрішній лабораторії. Вона відкрила новий документ і, перш ніж писати заголовок, поставила собі ряд питань. Ті питання і стали кістяком майбутньої статті:
— Чи є в природі якісь біологічні фактори, які упереджують чоловічу схильність?
— Чи це більше — культурне й соціальне?
— Чи винні контексти (соцмережі, швидкі знайомства, гендерні ролі) у тому, що чоловіки часто не інвестують увагу в жінок?
— Чи в цьому винні самі жінки певними ролями, парадигмами поведінки, очікуваннями?
— І що робити з такими, як той красень із виставки? Чоловік мрії, але, на жаль, мріє про чоловіків. Це вже не про взаємини — це про всесвіт, який знову вирішив пожартувати.
Її перша думка — не шукати “винного” в чистому вигляді, а описати комплексно. Життя рідко дає прості причини. Тож план статті мав бути багаторівневим: почати з анекдоту (введення читача в історію через преспоказ), потім — дані й експертні думки, далі — соціальний аналіз і завершити практичними висновками, які не будуть ні моралізаторськими, ні наївними.
Вона записала структуру: вступ (нарис зі сцени), розділ про біологію (коротко й уважно — без спрощень), розділ про соціалізацію й культуру, розділ про роль технологій і соцмереж, блок про те, як жінки можуть відстояти свої межі й бажання без самозвинувачення, і кінцівку — рекомендація для читача.
Після короткого, але цікавого вступу, вона написала факти з біології — не для того, щоб її виправдати чи звинуватити, а щоб поставити питання професійно. Звернулася до віртуального запасу знань: еволюційні теорії про парування, про відмінності в інвестиції у репродукцію, про те, що деякі схильності формувалися століттями. Але тут же робила помітку: «Не плутати пояснення з виправданням». Біологія може підказувати тенденцію, але культура її формує й коригує.
Далі — культура. Тут вона хотіла бути гострішою: соціальні норми продукують версії чоловіка й жінки, які часто несумісні з сучасною реальністю. Чоловіків навчали бути «сильними», не виражати ранимість, не запитувати про емоції; жінок — бути привабливими, але не вимагати. Ці ролі створюють дистанцію: коли чоловік не вчиться бути поруч, виникає відчуття, що він «не любить» по-жіночому — не тому, що він не здатний любити, а тому що соціум навчив його інакшому.
Вона пам’ятала, як Василіса сміялася про лайки й емодзі. Соцмережі — окрема глава: швидка комунікація привчає до скорих реакцій, замінюючи живу увагу короткими жестами. Коли максимум емоцій — лайк з вогником — це не сигнал байдужості лише індивідуальної, це симптом культурної економії уваги. Людська увага стала валютою, а соцмережі видали її у мікродози.
Потім Соломія задумалася над питанням, яке б здалося провокаційним у заголовку: «Чи роблять жінки щось, що відштовхує?». Це ризиковано — когось звинуватити у власній проблемі. Але варто було чесно подивитися й туди: іноді очікування, маніпуляції, неусвідомлені сигнали справді будують стіну. Парадокс: вірогідно, частина «невзаємності» — це мішень непорозумінь з обох боків. Тут важливо не перелічувати «помилки жінок», а вказати, як культурні сценарії підживлюють такі моделі і як люди можуть робити інакше.
Вона вирішила включити інтерв’ю — швидкі розмови в публічних просторах: зі студентами, з психологом, з куратором виставки. Кожна мікроісторія додавала відтінків: студентка говорила про страх «втратити себе», молодий художник розповідав про тиск «виглядати незалежним», психолог пояснював механіку емоційної відстороненості.
Паралельно Соломія згадала свій власний невдалий підхід — як вона сама, у пориві флірту, інколи чекала миті, в якій чоловік би відповів на її щире звернення. Ця особиста рефлексія додала в текст нестерильної людяності: вона дозволяла собі не лише спостерігати, а й визнавати власну роль у грі.
За дві години у неї був вже напрацьований довгий конспект — не стаття, а кістяк. Пара абзаців: вступ із преспоказу; кілька фактів про увагу як ресурс; цитата психолога; уривок про вплив соцмереж; роздум про те, що “не люблять” — слово невдало узагальнене; краще — «не вміють вкладатися в близькість»; і нарешті — практичний список: як говорити про бажання, як ставити межі, як тренувати емоційну відкритість.
На мить вона відірвалась від статті і записала кілька заголовків. Деякі звучали занадто драматично, інші — надто клішовано:
— «Чому чоловіки не вміють любити (так, як хочеться нам)» — занадто прямолінійно.
— «Увага як валюта: як любов перетворилася на лайк» — фокус на технологіях.
— «Недоторканий бетон: як ми будуємо стіни між собою» — метафоричний.
— «Кастинг почуттів: кого ми шукаємо і чого боїмося просити» — менш провокаційно, більш інклюзивно.
Вона посміхнулась: «Недоторканий бетон» — поверталось це слово з виставки й звучало як ключ. Спроба заголовка «Чому чоловіки не люблять жінок?» здавалася їй ризикованою: заголовок може увійти в соцмережі й викликати хвилю агресії або баналізацію. Краще точніше й делікатніше: не звинувачувати, а розгортати картину.
До обіду Соломія вже мала першу версію статті на десять абзаців: живий вступ, історія з преспоказу, кілька прямих цитат, короткий науковий блок, соціологічний аналіз, і добірка порад. Вона кинула оком на годинник і зрозуміла — ще треба додати підзаголовки, запакувати цитати, позначити джерела.
— Олександре, — сказала вона в телефон. — Я маю матеріал, але хочу подати його не як вирок, а як відкрите дослідження. Заголовок пропоную робити метафоричним.
— Слухаю, — відрізав він. — Ти завжди можеш здивувати. Пам’ятай — хочемо дискусію, але без скандалу.
Вона кивнула, хоча він її не бачив. Дискусія — так. Скандал — ні. Писати треба було чесно й зважено, але з тим маленьким запалом, що примушує читача кивнути й подумати.
Після обіду Соломія ще раз подивилась на чернетку і вирішила: нехай це буде текст, який спонукає до діалогу. Тому вона додала інтерактив: короткий опитувальний блок для читачів і запрошення поділитися історіями. Це було ризиковано, але саме так з'являється справжня розмова — не монолог журналіста, а суспільний коридор ідей.
До вечора стаття була відправлена в редакцію. Вона зберегла файл, витерла долоні об штани й пішла на прогулянку — не щоб відволіктися, а щоб побачити, як місто відгукується на її думки.
Вечір був м’який, трохи задумливий, із тим світлом, що робить кожну людину трохи кращою, ніж вона є. Соломія йшла без чіткого маршруту, доки не згадала про одне місце — той двір з пів аркою, де постійно збирається компанія стильно одягнених чоловіків. Василіса колись назвала це «локальним заповідником голубів», і з того часу назва приклеїлася назавжди. Соломія повернула туди майже автоматично.
І справді — вони були на місці. Хтось сміявся над жартом, хтось показував нову зачіску, хтось обговорював останній модний бренд, ніби це питання державної ваги. Гарні, впевнені, доглянуті — з тією легкістю в рухах, яка «примагнічує» до себе увагу протилежної статі. Вона завмерла біля краю двору, не надто близько, але й не ховаючись.
«Ну чому?» — подумала. Не з докором, радше з тихою дослідницькою цікавістю.
Чому ось такі — красиві, харизматичні, гострі на слово — часто вибирають зовсім інші орбіти?
Чому поруч із жінкою, навіть найцікавішою, їм не хочеться зупинятись?
І як так виходить, що світ інколи ставить в один простір двох людей — і робить між ними скляну стіну, яку не розбити навіть трьома томами психології?
Один із чоловіків щиро розреготався з жарту друга, і сміх відбився від плитки, трохи загубився в сутінках. Соломія посміхнулась у відповідь — сама собі, цьому вечору, своїм думкам. Мабуть, відповідей немає. І, можливо, вони й не потрібні.
Вона постояла ще кілька хвилин, ніби закривала власний маленький експеримент, а тоді розвернулася й пішла назад до своєї машини. Вечір остаточно згущувався; місто повільно вимикало звук, лишаючи лише приглушене світло та відлуння розмов.
Дорогою вона раптом відчула, що стаття вже не належить їй. Вона віддала її місту — а значить, тепер можна думати про щось інше. Про новий день. Про себе. Про те, що, мабуть, між чоловіками й жінками справді існує якийсь… свій «обов’язковий мінімум», і кожен має знайти свій. З цією думкою Соломія сіла в машину, закрила двері і на мить залишилася на самоті з вечірнім містом. Ліхтарі ковзали по склу, а прохолодний вітер з опущеного вікна приносив із собою запах асфальту й опалого листя. Вона вдихнула його глибоко, посміхнулася сама собі — і рушила вперед, відчуваючи, що кожна дорога веде не лише додому, а й трохи далі, у власні думки, де ще не раз можна буде знайти відповіді.

- М’яке світло, грайливі усмішки і тінь легкої спокуси. -

Минуло кілька тижнів. Дні знову стали схожі один на один — робота, дорога додому, нескінченні дрібні справи, що губилися в рутині. Соломія вже майже звикла до цього рівного темпу, але саме тому, мабуть, і не здивувалась, коли головний редактор урочисто оголосив: «У п’ятницю ввечері — невеликий корпоратив. Просто щоб усі трохи видихнули».
Запрошення в бар, де зазвичай збираються як офісні працівники, так і люди «зовні» — знайомі, партнери, хтось із творчих — звучало наче обіцянка короткої подорожі в іншу частоту життя.
Вечір п’ятниці прийшов непомітно. Соломія довго стояла перед шафою, ніби намагаючись відгадати, який саме образ їй потрібен сьогодні: стриманий чи грайливий, буденний чи святковий. Вона перебирала сукні повільно, ковзаючи пальцями по тканинах, дозволяючи собі цю майже інтимну паузу — без поспіху, без вимог, лише для себе.
Зрештою обрала елегантність без зайвостей — сукню, що м’яко підкреслювала фігуру, ніби не наполягала, а запрошувала. Вона знала цей ефект: нічого надмірного, але достатньо, щоб погляд затримався на лінії плечей, на талії, на русі стегон. Легкі сережки торкались шиї при кожному русі голови, нагадуючи про себе тонким холодком. Аромат — стриманий, але теплий — ліг на шкіру нотами цитрусу й дерева, залишаючи після себе слід, який хочеться вдихнути ще раз.
Волосся вона зібрала, залишивши кілька неслухняних пасм — так, ніби дозволила собі бути трохи менш суворою, ніж зазвичай. Вона дивилась у дзеркало довше, ніж планувала, і вперше за довгий час не оцінювала себе критично. Лише ловила відчуття: ось тут — впевненість, тут — втома, а між ними — жінка, якій хочеться бути бажаною.
На вулиці вже сутеніло. М’який холод торкався шкіри, коли вона виходила з під’їзду. Місто вирувало п’ятничним життям: десь у далині грала музика з літніх майданчиків, машини пропливали повз зі світлом, що ковзало по вологому асфальту. Соломія сіла в таксі, відчуваючи дивне, приємне хвилювання — не надто сильне, просто легкий передзвін усередині, який з’являється, коли попереду щось невідоме, але хороше.
Бар, куди запросив редактор, знаходився на тихій вуличці між старими будинками. Вивіска тремтіла теплим золотим світлом, а з напіввідчинених дверей долинав приглушений сміх і гул голосів. Той рідкісний випадок, коли місце одночасно виглядало стильним, затишним і трохи інтригуючим — так, ніби кожен його кут зберігав якусь історію.
Соломія вдихнула, поправила сумочку на плечі й зайшла всередину.  Її зустріло приємне тепло бару й напівтемрява, що мерехтіла світлом свічок і приглушених ламп. У приміщенні стояв рівний гул голосів — природний, живий, у якому хтось голосно сміявся, хтось говорив пошепки, і все це складалося в єдину, затишну атмосферу.
Біля гардеробу Соломія зупинилася, струшуючи з плечей прохолоду вечора. У наступну мить із-за перегородки вийшла Василіса — упевнена, розслаблена, у своєму звичному стилі.
— О, та ти сьогодні красуня, — сказала Василіса, окинувши її поглядом. — Якщо після цього вечора в тебе не з’явиться хоч один пристойний кандидат, я перестану вірити в це місто.
— Я теж рада тебе бачити, — всміхнулась Соломія, здаючи пальто.
Василіса нахилилась, сказала майже пошепки: — До речі, там усередині багато симпатичних людей. І я собі дала слово: не дозволю тобі піти звідси без мінімум одного флірту.
— Мінімум? — перепитала Соломія.
— Авжеж. Ти ж у нас дисциплінована, виконуватимеш норму, — сказала Василіса, і вони обидві тихенько засміялися.
Гардеробниця повернула номерки, і подруга легенько взяла Соломію під лікоть.
— Ну що, пішли? — тихо, але з азартом сказала Василіса. — Займемо стратегічну позицію. Столик у кутку. Там найкраще видно всіх, і нас — тільки тим, кому дозволимо.
Вони пройшли далі, між столиків, де змішувалися запахи цитрусових коктейлів, дерев’яного лаку та чийогось парфуму. Музика легенько вібрувала в грудях, перетворюючи кожен крок на маленький ритуал входу в інший настрій.
— О, бачиш? — нахилилась ближче Василіса, поглядом показуючи на барну стійку. — Он той. Сам. Красивий. І, здається, гей-радар мовчить. Хоча він у мене, звісно, трошки розбалансований — після стількох років польових досліджень.
— Василісо, я навіть не встигла присісти, — всміхнувшись, відповіла Соломія. — А ти вже мене сватаєш.
— Я не сватаю, я просто відкриваю тобі можливості, — з удаваною образою сказала вона. — І взагалі, я ж беру на себе найважчу роль — твій особистий консультант з чоловіків, хоч це й давно приречена професія.
Соломія закотила очі, але не стримала усмішку. Усередині відчувалось щось приємно-легке — ніби вечір уже почав працювати на неї.
— Крім того, — продовжила Василіса, — ми ж прийшли відпочити. А ти останнім часом така напружена, що, здається, могла б зарядити телефон, просто взявши його в руку.
— Дуже дотепно, дякую, — сказала Соломія, але її сміх був справжнім.
— Я серйозна! — Василіса підняла палець. — Якщо ти найближчим часом не перестанеш жити лише роботою, я організую тобі відпустку. Навіть якщо доведеться тебе затягнути туди насильно.
— Ох, лишень цього мені бракувало — відпустка під примусом.
— Можеш дякувати хоча б за те, що я не змушую тебе знайомитися з тим красенем прямо зараз, — вклала Василіса останній штрих.
— Ти просто чекаєш моменту, — сказала Соломія.
— Абсолютно, — кивнула вона. — Терпіння — це моя суперсила.
Вони дісталися столика — затишного, трохи схованого від танцюючих тіней та галасливих компаній.
Василіса, як завжди елегантно, опустилася на крісло, скидаючи шарфик так, ніби це був реквізит для театральної сцени.
— Сідаємо, — сказала вона урочисто. — От зараз сядемо, закажемо щось смачне — і я офіційно дозволю тобі не думати ні про роботу, ні про статті, ні про своїх загадкових чоловіків. Поки що.
— Поки що? — підняла брову Соломія.
— Мені треба час, щоб підготувати лекцію, — відповіла Василіса абсолютно серйозним тоном, і вони обидві засміялися. — Це буде гарний вечір, — сказала вона впевнено й підсунула Соломії меню коктейлів. — Обіцяю. І не тому, що я тут. Хоча… ну, може, й тому теж.
Соломія всміхнулася. Вперше за довгий час — легко, без внутрішнього тягаря. І відчула: так, можливо, цей вечір і справді щось змінить. Або хоча б трохи освіжить її буденність. Вперше за довгий час вона вирішила дозволити собі не бути зібраною, не бути сильною, не тримати всередині список справ і тривог, які зазвичай не відпускали навіть увечері.
Їй раптом стало ясно: вона не просить у цього вечора нічого надзвичайного. Не знаків долі, не великих змін, не історій, які перевертають життя. Лише трішки жіночого — того теплого, крихкого, що не вимірюється досягненнями. Бути собою. Не виправдовуватись. Не доводити, що вона варта уваги. Просто бути — і цього було б достатньо.
Соломія задумалась, коли востаннє вона дозволяла собі таке. Не «можна», не «треба», не «я заслужила після всього». А просто — захотіла. Жіноче щастя, зрештою, рідко буває гучним. Воно не кричить і не вимагає. Воно тихо сідає поруч і чекає, чи знайдеться для нього місце.
Чому ж тоді жінкам так складно бути щасливими?
Можливо, тому що їх з дитинства вчать бути зручними, а не живими. Бути сильними, але не вразливими. Усміхатися, навіть коли всередині щось давно болить. Чекати «правильного моменту», який чомусь ніколи не настає. Жіноче щастя постійно відкладають — на потім, після роботи, після відповідальності, після того, як усе налагодиться.
Але життя не питає, коли зручно. Соломія знала це надто добре. Вона звикла справлятися. Звикла не скаржитись. Звикла бути тією, у якої «все нормально». І десь між цими «нормально» загубила просту потребу — бути коханою. Не ідеальною. Не правильною. А живою, зі своїми сумнівами, теплом, страхом і надією.
Їй раптом захотілося, щоб цього вечора хтось подивився на неї так, ніби нічого не потрібно доводити. Ні успіх, ні незалежність, ні силу. Просто погляд — спокійний і теплий, у якому є прийняття. І, можливо, саме в цьому й було щось дуже крихке й справжнє. Те, що триває лише мить, але запам’ятовується надовго.
Її думки пливли далі, повільно й м’яко, ніби розчиняючись у теплому світлі бару. І саме тоді з’явилося це відчуття — дивне, майже тілесне. Присутність чогось, чи швидше когось поруч неї.
Соломія не одразу зрозуміла, що саме змінилося. Просто раптом стало трохи тісніше у власних думках. Вона підняла очі — без поспіху, радше з цікавості, ніж із очікування.
За кілька столиків від них сидів чоловік. Він не дивився ні на сцену, ні на телефон, ні на людей довкола. Його погляд був спрямований у нікуди — туди, де зазвичай живуть власні роздуми. Він сидів спокійно, з тією особливою зосередженістю, яка з’являється не від нудьги, а від внутрішньої розмови із собою.
Вона зловила себе на тому, що дивиться на нього трохи довше, ніж дозволяє ввічливість. Не тому, що він був по особливому красивий. А тому, що в цю мить він здавався… співзвучним.
Вони не бачили один одного по-справжньому, ще ні. Але між ними вже існувала тонка спільність — у паузі, у мовчанні, у відсутності бажання бути частиною цього контрольованого хаосу сміху й руху. Наче обидва на мить вийшли з шуму, залишившись поруч, але осторонь.
Соломія ледь усміхнулась — собі. Їй здалося, що в цьому місці, наповненому голосами й легковажністю, вони обоє тримали щось крихке — ту саму тишу всередині, яку зазвичай бережуть від зайвих слів.
У Соломії з’явилося майже дитяче бажання — перевірити, чи ця співзвучність справжня, чи їй просто здалося. Вона зробила ковток коктейлю, ніби даючи собі час подумати, але насправді лише вигадувала привід.
— Ти дивишся в той бік уже третю хвилину, — тихо сказала Василіса, не піднімаючи очей від меню. — Це новий метод спокушання? Гіпнотичний.
— Я не дивлюсь, — заперечила Соломія надто швидко. — Я… аналізую простір.
Василіса підняла брову.
— Простір у темній сорочці, який сидить за четвертим столиком?
Соломія зітхнула.
— Він виглядає так, ніби думає. І не про те, як швидше втекти звідси.
— Отже, ти знайшла рідкісний вид: чоловік, який не дивиться в телефон і не демонструє всім свою успішність. Треба занести в червону книгу, — серйозно кивнула Василіса. — Потрібно підійти й запитати, чи він справжній.
— Василісо…
— Що? Я просто допомагаю науці.
Соломія відчула, як усередині прокидається легке хвилювання. Те саме, що виникає перед чимось непередбачуваним. Вона не була впевнена, що хоче знайомитися. Але ще менше була впевнена, що хоче весь вечір удавати байдужість.
Василіса вже відклала меню.
— Добре, слухай план. Я зараз іду до бару. Ніби за водою. По дорозі випадково зачіпаю його столик, вибачаюсь і заводжу коротку світську розмову. Ти підходиш через хвилину, ніби теж випадково. Далі — імпровізація.
— Це звучить як операція.
— Так і є. Операція “Світська комбінація”.
— Я нікуди не піду.
— Підеш, — лагідно сказала Василіса. — Бо ти вже дивишся на нього так, ніби він може виявитися цікавішим за цей коктейль. А це серйозно.
Соломія хотіла заперечити — але не змогла. Усміхнулася лише куточком губ.
— Тільки без театру.
— Я ніколи не граю, — сказала Василіса і підвелася. — Я просто не даю життю бути нудним.
Вона рушила до бару легкою, впевненою ходою. За кілька секунд справді трохи сповільнилася біля столика чоловіка, ніби розминутися було складніше, ніж здавалось. Ледь зачепила стілець.
— Ой, перепрошую, — почулося звідти. — З моєї сторони це було дуже незграбно. Але чомусь я про це зовсім не жалкую.
Чоловік підняв очі. Голос у нього був спокійний, трохи втомлений, але теплий. Василіса щось відповіла — коротко, з усмішкою. Соломія не чула слів, але бачила, як він усміхнувся у відповідь. Не з ввічливості — щиро.
Вона відчула, що якщо не підійде зараз, то вже не підійде ніколи.
Піднялася, взяла келих — радше як привід тримати руки зайнятими — і підійшла.
— Василісо, ти знайшла воду? — сказала вона, ніби продовжуючи розмову, якої ще не було.
— Знайшла навіть більше, — відповіла подруга. — Знайомся, це…
Він назвав своє ім’я. Просто, без акценту на свою важливість. Потиснув руку Соломії — коротко, але уважно, ніби фіксуючи момент.
Розмова почалася легко. Спочатку з дрібниць — про музику, про дивну акустику бару, про те, як важко знайти тихе місце навіть у найзатишніших закладах. Він говорив небагато, але в кожній фразі відчувалася ясність. Ні зайвої показності, ні поспіху.
— Ви тут із компанією? — спитала Соломія.
— Так. У нас корпоратив, — він ледь усміхнувся. — Маленький, але для нас важливий. Ми дуже довго до нього йшли.
— Ви працюєте разом?
— Я… керую цією компанією.
Це прозвучало спокійно, без тієї інтонації, якою зазвичай підкреслюють статус. Соломія відчула цікавість.
— І чим ви займаєтесь?
Він на мить замовк, ніби вирішуючи, як пояснити простіше.
— Ми робимо одяг. Але трохи інакший. Тканини, які можуть змінювати колір.
Василіса підняла брови.
— Серйозно? Як у фантастичних фільмах?
— Майже. Фотохромні, термохромні, гідрохромні барвники. Світло, температура, вода — і колір реагує. Ми ще на етапі активного розвитку, але… це працює.
Він говорив уже трохи жвавіше. Не хвалився — швидше ділився тим, що його справді захоплює. Розповідав про експерименти з тканинами, про невеликі партії, які раптом зацікавили дизайнерів, про перші замовлення з-за кордону. Про команду, що працює майже без вихідних.
У його голосі з’являлося світло, коли мова заходила про роботу. І в той же час — легка втома.
— Ви, мабуть, дуже зайнята людина, — сказала Соломія.
Він коротко засміявся.
— Мабуть. У мене немає навіть домашньої рослини. Я б її не встигав поливати.
— А домашньої тварини?
— Тим більше. Хоча колись мріяв про собаку. Але це відповідальність і час. А часу зараз… — він знизав плечима. — Уся зосередженість на роботі. Можливо, колись буде інакше. Але точно не зараз.
У цих словах не було жалю. Лише чітке розуміння власного шляху.
Розмова текла ще довго — про місто, про дивну звичку людей відкладати життя “на потім”, про те, як легко загубитися в справах і як складно зупинитися. Василіса час від часу вставляла іронічні репліки, розряджаючи серйозність. Соломія слухала, ставила питання, сміялася. Їй було легко — і водночас трохи сумно.
Вона відчувала: перед нею людина, яка могла б бути цікавою. Можливо навіть близькою. Але її життя вже заповнене іншим.
Коли вони прощалися, він подякував за розмову — щиро, без формальності.
— Це був приємний вечір, — сказав він. — Рідко трапляється можливість поговорити просто так.
Соломія кивнула.
— Так. Рідко.
Вони вийшли з бару разом із Василісою, коли темрява ночі уже стала густішою, а повітря — холоднішим. Викликали таксі й сіли на заднє сидіння.
Машина рушила повз освітлені вулиці. Ліхтарі ковзали по склу, місто повільно відступало назад.
Василіса першою порушила тишу.
— Він хороший.
— Так, — тихо сказала Соломія.
— І абсолютно зайнятий своїм майбутнім.
Соломія всміхнулася.
— Є чоловіки, у яких є час на створення компаній, технологій, цілих світів… але немає часу на власне життя.
— Вони думають, що життя їх зачекає, — сказала Василіса. — А воно не дуже любить чекати.
Соломія дивилася у вікно, де світло ліхтарів змішувалося з темрявою.
— Можливо, колись вони згадають, що робота — це лише частина історії. Не вся.
— А ми? — запитала Василіса.
— А ми… — Соломія ледь усміхнулася. — Ми просто хочемо бути в історії, де є місце не тільки для планів, а й для почуттів.
Таксі зупинилося біля її будинку. Ніч була спокійна, майже тиха. І Соломія раптом відчула: цей вечір нічого не змінив кардинально. Але щось у ній усе ж зрушив — ледь помітно, як змінюється відтінок тканини від дотику світла.

- Маленький стрибок у невідоме. -

Ранок почався правильно — і саме тому одразу не склався.
Соломія прийшла в редакцію трохи раніше за інших. Коридори ще не встигли наповнитись голосами, тільки десь у дальньому кабінеті тихо клацали по клавіатурі. Вона повісила пальто, поставила сумку на стіл і відкрила ноутбук з тією зосередженістю, з якою зазвичай починала робочий день.
Сьогодні все мало б іти як завжди: пошта, правки, кілька коротких нарад, новий матеріал, але не йшло.
Вона відкрила файл зі статтею — і дивилась на нього так, ніби текст написаний чужою мовою. Слова були знайомі, логіка зрозуміла, але всередині не виникало нічого. Жодної іскри. Жодного бажання продовжувати.
Соломія зробила ковток кави. Потім ще один. Кава була гаряча, міцна — і абсолютно не бадьорила. Учорашній вечір чомусь не відпускав. Не як спогад про щось конкретне — радше як післясмак розмови, що не стала початком.
Вона згадала того чоловіка з бару. Його спокійний голос, уважний погляд, розповіді про роботу, про тканини, що змінюють колір.
Все було цікаво. 
Розумно.
Правильно.
І абсолютно безнадійно.
Він був із тих людей, у яких життя вже розкладене по поличках майбутнього. У цих поличках не залишалося місця для несподіваних почуттів. І це чомусь засмучувало більше, ніж якби він просто виявився нудним.
Вона ще раз глянула на текст. Потім закрила файл. Відкрила знову. Надрукувала одне речення — і стерла.
— Це навіть не творчий ступор, — пробурмотіла вона тихо. — Це якийсь… екзистенційний технічний збій.
Двері без стуку відчинились.
— Я відчуваю запах драматизму, — пролунав знайомий голос.
Василіса зайшла так, ніби це був її кабінет. У руках — паперовий стаканчик із кавою, у погляді — уважність, змішана з професійним інтересом до чужих емоцій.
Вона зупинилась посеред кімнати й уважно оглянула Соломію.
— Ого, — сказала тихо. — У нас тут стан “хочу у відпустку, але не знаю від чого саме”.
Соломія видихнула і відкинулась на спинку крісла.
— Я сьогодні абсолютно нефункціональна.
— Це видно, — кивнула Василіса, сідаючи навпроти. — Ти навіть виглядаєш так, ніби написала в голові три версії роману, та жоден не підійшов.
Соломія усміхнулась краєм губ.
— Учорашній вечір був… дивний.
— Мм, — протягнула Василіса. — Дивний у хорошому сенсі чи дивний у сенсі “знову ці чоловіки, що мають усе, крім нормального особистого життя”?
— Друге.
Василіса співчутливо похитала головою.
— Класика жанру.
Вони говорили довго. Спочатку про вчорашній вечір, потім про роботу, потім — уже просто про життя. Розмова текла легко, час розтягувався, і Соломія поступово відчувала, як внутрішній клубок напруги розпускається.
Василіса вміла слухати так, ніби це було її професією.
І жартувати так, ніби життя — не трагедія, а добре написана іронічна п’єса.
— Тобто, — підсумувала вона нарешті, — у нас є: розумний чоловік без часу на почуття, стаття без настрою і ти без робочого драйву. Чудовий комплект.
— Дякую за систематизацію моєї безнадії.
— Я тут, щоб навести порядок у хаосі, — серйозно сказала Василіса.
Соломія зітхнула, але вже без тяжкості.
— Гаразд. Досить. Треба працювати.
Вона підтягнула ноутбук до себе ближче, відкрила новий файл і змусила себе зосередитись. Пальці лягли на клавіатуру.
Речення почало складатися.
Одне.
Друге.
Третє…
І раптом екран мигнув.
Потім ще раз.
І згас.
— Ні, — тихо сказала Соломія.
Ноутбук видав якийсь сумнівний звук — щось середнє між зітханням і тонким писком — і остаточно вимкнувся.
Вона завмерла.
Натиснула кнопку живлення.
Нічого.
Ще раз.
Знову нічого.
Соломія повільно опустила руки на стіл і подивилась у простір перед собою тим поглядом, у якому з’являється абсолютна капітуляція.
— Я здаюсь, — сказала вона тихо. — Я підозрювала, що працювати сьогодні — погана ідея. Ноутбук просто сформулював це чіткіше.
Василіса підвелась зі стільця з енергією людини, якій тільки-но дали нову задачу.
— Так. Стоп. Без паніки. У нас просто… технічна пауза.
— У мене там незбережений файл.
— Ми його врятуємо.
— А якщо ні?
— Тоді напишеш краще. З досвіду страждання, — спокійно відповіла Василіса.
Соломія безсило всміхнулась.
— Я сьогодні не готова до досвіду страждання.
Василіса вже діставала телефон.
— Зараз буде допомога. Професійна. І, можливо, навіть симпатична.
Вона швидко набрала номер.
— Костянтине? Привіт. Так, це Василіса з редакції. У нас тут критична ситуація — ноутбук  відмовляється працювати … Так, терміново. Так, кава буде. І подяка теж. Чекаємо.
Вона поклала слухавку й задоволено кивнула.
— П’ятнадцять хвилин.
Соломія сперлась ліктями на стіл.
— Я зараз розплачусь від вдячності.
— Не треба. Залиш це на фінал романтичної комедії.
Костянтин з’явився навіть швидше.
Він зайшов у кабінет тихо, але впевнено, ніби точно знав, де знаходиться і навіщо прийшов. Він був високий, із тією спокійною спортивністю, яку помічаєш не одразу, але запам’ятовуєш. Трохи розкуйовджене волосся, темна сорочка з підкоченими рукавами, джинси з легкою недбалістю — виглядав так, ніби не надто думав про зовнішній вигляд, але саме тому виглядав привабливо. У руках — рюкзак, який виглядав так, ніби в ньому можна знайти відповідь на будь-яку технічну проблему.
— Доброго дня. Де пацієнт?
— Ось, — сказала Василіса урочисто, вказавши на ноутбук. — І ось головна постраждала, — додала, кивнувши на Соломію.
Костянтин усміхнувся.
Спокійно, без зайвої офіційності.
— Розберемось.
Він присів поруч із Соломією, відкрив ноутбук, підключив зарядку, натиснув кілька клавіш. Його рухи були точні й неквапливі. У цьому була дивна заспокійлива ритміка — як у людини, яка звикла вирішувати проблеми одну за одною.
— Коли востаннє працював нормально? — запитав він.
— Сьогодні… кілька хвилин тому. І раптом просто… вирішив, що життя безглузде.
Костянтин ледь усміхнувся.
— Техніка іноді має такі ж екзистенційні кризи, як і ми.
Він говорив спокійно, трохи іронічно, але без зверхності.
І Соломія несподівано відчула, що напруга починає відступати. Вона спостерігала, як він працює: відкручує кришку, перевіряє контакти, щось тихо пояснює.
Його голос був рівний, з тим легким гумором, який з’являється у людей, що добре знають свою справу.
— Тут нічого страшного. Просто вирішив перевантажитись у найбільш драматичний момент.
— Як і я сьогодні, — тихо сказала Соломія.
Він підняв на неї погляд — теплий, уважний.
— Тоді у вас із ним багато спільного.
Вона вперше за ранок засміялась щиро. Василіса, сидячи трохи осторонь, уважно спостерігала за сценою з виглядом людини, яка дивиться дуже перспективний серіал. У її голові вже формувався план.
Вона підвелась, підійшла ближче, сперлась на край столу.
— Костянтине, скажіть чесно, — почала вона невимушено. — У вас є дівчина чи ви теж із тих людей, що одружені з роботою?
Він підняв брови, але усміхнувся.
— Складне питання.
— Чому ж складне?
— Бо робота точно є. А от на решту часу не завжди вистачає.
Василіса кивнула з розумінням, обмінявшись коротким поглядом із Соломією.
— Небезпечна категорія чоловіків, — задумливо сказала вона. — Розумні, зайняті й переконані, що “потім” буде колись.
Костянтин засміявся тихо.
— Можливо. Але “потім” іноді настає швидше, ніж плануєш.
Соломія слухала їхню розмову й відчувала дивне полегшення. Наче цей ранок, який почався так безнадійно, повільно змінював напрямок.
Ноутбук раптом тихо запустився. Екран загорівся.
— Ось, — сказав Костянтин. — Живий. І навіть із вашими файлами.
Соломія подивилась на нього з щирою вдячністю — і раптом зрозуміла, що вперше за сьогоднішній день їй справді стало легше. Не тільки через техніку. Через розмову. Через відчуття нормальності.
А Василіса, спостерігаючи за ними, ледь помітно усміхнулась. План починав працювати.
Вона зробила вигляд, що задумливо розглядає стелю, ніби там було щось надзвичайно важливе, а потім зовсім буденно сказала:
— До речі, Костянтине… ми ж не можемо залишити вас без компенсації за героїчне рятування техніки й людських нервів.
Соломія підняла голову.
— Якої ще компенсації?
— Інтелектуально-культурної, звісно, — відповіла Василіса з тією невинною серйозністю, яка завжди передувала її найбільш підозрілим ідеям. — Соломія може відвести вас у хороше кафе. Вона знає всі місця, де подають каву, здатну повернути віру в життя.
Костянтин підвів очі від ноутбука й ледь усміхнувся, ніби не був певен, правда це чи просто соціальний експеримент.
— Василісо… — тихо сказала Соломія, відчуваючи, як її обличчя заливає багрянець.
— Що? Це ж найменше, що ми можемо зробити, — знизала плечима подруга. — Людина врятувала робочий день. А можливо, і нервову систему редакції.
Костянтин на мить замислився, закрив кришку ноутбука й обережно поставив його на стіл.
— Чесно кажучи… я не проти хорошої кави, — сказав він спокійно. — Особливо якщо це входить у пакет технічної підтримки.
Василіса переможно блиснула очима й відкинулась на спинку стільця, ніби щойно підписала важливий дипломатичний договір.
— От і домовились, — сказала вона. — Я завжди знала, що найкращі рішення — це ті, які виглядають випадковими.
Коли Костянтин пішов, у кабінеті на кілька секунд стало тихо — тією незвичною тишею, що залишається після приємної розмови.
Соломія ще дивилася на двері, ніби її думки не встигли повернутися назад разом із ним.
— Ну що, — протягнула Василіса, піднімаючись. — Я залишу тебе з твоїм новим настроєм. Бережи його. Він рідкісний.
Вона підморгнула й вийшла так само неспішно, як і зайшла, залишивши по собі легкий аромат парфумів і відчуття, що щось важливе щойно зрушило з місця.
Соломія повільно видихнула й перевела погляд на ноутбук. Екран світився рівно й спокійно, ніби нічого й не сталося. Але всередині вже було інакше.
Дивне, тепле відчуття розливалося всередині — не гучне й не тривожне, а тихе, як передчуття.
Вона зловила себе на усмішці. Без причини. Просто так.
Можливо, життя не змінюється раптово, як у фільмах. Можливо, воно налагоджується саме так — непомітно, з маленьких розмов, випадкових поглядів, несподіваних знайомств і чужої турботи, яка раптом стає важливою.
Сьогоднішній день почався розгублено, з відчуттям, що все вислизає з рук. А закінчився — тихою впевненістю, що щось, навпаки, починає складатися.
Соломія знову взялася до роботи, але тепер рухи були більш легшими. Десь попереду — чекав її власний крихітний світ, поки що нечіткий, але багатообіцяючий.
І, можливо, цього разу життя готувало для неї щось по-справжньому несподіване. Вона ще не знала, що саме зміниться. Але вперше за довгий час була майже певна: далі буде цікавіше.